Pořadí knih doporučených pro studium nebo čtení od Geše Kelsanga Gjatsa Rinpočeho

Jak změnit svůj život

Jak porozumět mysli

Radostná cesta štěstí

Nové srdce moudrosti

Moderní buddhismus

Tantrické základy a cesty

Nový průvodce do země dakínek

Esence vajžrajány

Ústní instrukce mahamudry

Velká pokladnice zásluh

Nových osm kroků ke štěstí

Úvod do buddhismu

Jak řešit lidské problémy

Smysluplně uvážit

Bódhisattvova sliby

Všezahrnující soucit

Nová meditační příručka

Smysluplně žít, radostně umírat

Oceán nektaru

Klenot srdce

Jasné světlo blaženosti

Mahamudra tantra

Zrcadlo dharmy s dodatky

Toto digitální vydání autor bezplatně nabízí ve prospěch lidí v tomto moderním světě. Zisky z prodeje této knihy v jiných formátech jsou určeny pro veřejný prospěch prostřednictvím NKT-IKBU International Temples Project Fund [[Reg. Charitativní číslo 1015054 (Anglie)]
Buddhistická charita, Budování světového míru
tharpa.com/benefit-all-world-peace

CTIHODNÝ
GEŠE KELSANG GJATSO RINPOČE

Moderní buddhismus

CESTA SOUCITU A MOUDROSTI

SVAZEK 1 ZE 3

SÚTRA

THARPA PUBLICATIONS

UK . US . KANADA

AUSTRALIE . ASIE

První vydání 2011

Druhá úprava 2013

Toto digitální vydání 2020

Právo, které uznává Geše Kelsang Gjatsa

jako autora tohoto díla,

bylo jim potvrzeno ve shodě s

Copyright, Designs a Patents Act 1988.

Tato digitální verse Moderního Buddhismu – Svazek 1: Sútra

od Geše Kelsanga Gjatsa, je oprávněná licencí pod

Creative Commons Attribution-NonCommercial-

No-Derivs 3.0 Unported License.

Některá práva jsou vyhrazena.

Dílo můžete za následujících podmínek kopírovat,

rozdat a veřejně zpřístupnit

Uvedení autora: musíte Geše Kelsanga Gjatsa

jmenovat jako autora.

Žádné komerční použití: Toto dílo nelze

prodat pro komerční účely.

Žádné úpravy: Toto dílo nelze upravovat,

opravovat nebo jinak měnit.

Oprávnění nad rámec této licence spravuje

New Kadampa Tradition - Mezinárodní buddhistická unie Kadampa.

Tharpa Publications UK Office

Conishead Priory

Ulverston, Cumbria

LA12 9 QQ UK

Tharpa Publications US Office

47 Sweeney Roal

Glen Spey

NY 12737, USA

Tharpa Publications má pobočky v celém světě.

Knihy Tharpy jsou přeložené do většiny hlavních jazyků.

Viz Moderní buddhismus – Svazek 3: Modlitby pro denní praxi,

pro více informací navštivte www.tharpa.com

© New Kadampa Tradition-International Kadampa Buddhist Union

2010, 2013

Adobe Portable Document Format (.pdf)

ISBN 9781913105495 – ePub

ISBN 97819113105525 – kindle

Obsah

Ilustrace

Předmluva

Úvodní vysvětlení

Co je Buddhismus?

Buddhistická víra

Co je to mysl?

Kdo jsou Kadampové?

Vzácnost Lamrimu

Cesta osoby začátečního rozhledu

Vzácnost našeho lidského života

Co znamená smrt?

Nebezpečí nižšího znovuzrození

Hledání útočiště

Co je karma?

Cesta osoby středního rozhledu

Co bychom měli vědět

Čeho bychom měli zanechat

V čem bychom se měli cvičit

Čeho bychom měli dosáhnout

Cesta osoby velkého rozhledu

Svrchovaně dobré srdce – Bódhičitta

Cvičení něžné lásky

Cvičení opatrující lásky

Cvičení přející lásky

Cvičení ve všezahrnujícím soucitu

Cvičení skutečné bódhičitty

Cvičení cesty bódhičitty

Cvičení v Šesti dokonalostí

Cvičení přijímání ve spojení s praxí Šesti dokonalostí

Cvičení dávání ve spojení s praxí Šesti dokonalostí

Cvičení konečné bódhičitty

Co je prázdnota?

Prázdnota těla

Prázdnota naší mysli

Prázdnota vlastního já

Prázdnota zbavená Osmi extrémů

Konvenční a konečné pravdy

Spojení obou pravd

Praktikování prázdnoty v každodenním počínání

Jednoduchá cvičení konečné bódhičitty

Ověření naší praxe Lamrimu

Ilustrace

- Buddha Šákjamuni

- Atíša

- Dže Congkhapa

- Buddha soucitu

- Arja Tára

- Náda

Předmluva

Pokyny uvedené v této knize jsou vědecké metody, jak vylepšit naše lidské vlastnosti a kvality rozšířením schopností své mysli. V posledních letech se znalosti moderní technologie značně rozšířily. Byli jsme svědky pozoruhodného materiálního pokroku, ale lidské štěstí se tím nezlepšilo. V dnešním světě není méně utrpení ani méně problémů. Dalo by se naopak říci, že existuje víc nebezpečí a závažnějších problémů než v minulosti. To dokazuje, že příčina štěstí a řešení našich problémů netkví ve znalostech materiálních věcí. Štěstí a utrpení jsou stavy mysli a proto jejich hlavní příčiny existují v mysli samé, nikoliv mimo ni. Chceme-li být skutečně šťastní a žít bez jakéhokoli utrpení, musíme se naučit ovládat svou vlastní mysl.

Pokud se v životě nedaří a nastanou nám potíže, máme tendenci považovat samotnou situaci za problém. Ve skutečnosti však každý problém, který se kdy vyskytne, pochází z naší mysli. Kdybychom reagovali na obtížné situace s pozitivní a klidnou myslí, problémy by tu nebyly, ba naopak, mohli bychom každý z těchto problémů považovat za příležitost k růstu a vývoji. Problémy vznikají pouze tehdy, když na určitou situaci reagujeme s negativní myslí. Proto, chceme-li žít bez problémů, musíme svou vlastní mysl změnit.

Buddha učil, že mysl má moc vytvořit vše příjemné i nepříjemné. Svět je výsledkem karmy neboli výsledkem skutků lidí, kteří v tomto světě žijí. Čistý svět je výsledkem čistých skutků a nečistý svět je výsledkem nečistých skutků. Veškerá jednání vznikají v mysli a vzhledem k tomu vše, včetně našeho světa, je jejím výtvorem. Neexistuje žádný jiný tvůrce než mysl.

Běžně říkáme: „Udělal jsem to a to,“ nebo „on a ona udělali to a to,“ ale tím skutečným tvůrcem je naše mysl, protože všechno je pouhé připisování mysli. Podrobné vysvětlení nalezneme v kapitole Cvičení konečné bódhičitty. My sami jsme služebníci této mysli; bez výběru uděláme cokoliv si mysl zamane. Od času bez počátku až doposud jsme byli pod kontrolou naší mysli. Nemáme svobodu volby. Budeme-li ale upřímně praktikovat pokyny uvedené v této knize, můžeme tuto situaci zvrátit a naší mysl ovládnout. Teprve pak budeme mít skutečnou svobodu.

Studiem mnohých buddhistických textů se můžeme stát proslulým učencem. Pokud se nám ale nepodaří uvést Buddhovo učení do praxe, naše znalosti a chápání zůstanou prázdné a bez jakékoli reálné schopnosti vyřešit vlastní problémy nebo problémy druhých. Očekávat, že by intelektuální pochopení buddhistických textů vyřešilo naše problémy je stejné, jako kdyby nemocný člověk doufal, že se vyléčí pouhým čtením lékařských pokynů, aniž by předepsaný lék použil. Jak buddhistický mistr Šantidéva říká:

Buddhovo učení Dharmy musíme praktikovat,

protože ničeho se nedá dosáhnout jen čtením slov.

Nemocný se nikdy nevyléčí pouhým čtením

lékařských pokynů!

Každá živá bytost si upřímně přeje natrvalo se vyvarovat všeho utrpení a problémů. Běžně se o to snažíme používáním vnějších metod. Ale bez ohledu na to, jak jsme ze světského hlediska úspěšní, jakého bohatství, moci nebo respektu jsme dosáhli, nikdy nenajdeme trvalé osvobození od utrpení a problémů. Ve skutečnosti všechny každodenní problémy, které prožíváme, pocházejí z našeho sebe-opatrování a sebe-ulpívání. Sebe-ulpívání je mylná představa, která přeceňuje naší vlastní důležitost. Protože si to neuvědomujeme, obvykle z našich problémů viníme jiné a tím jen situaci zhoršujeme. Z těchto dvou základních omylů vznikají další klamy jako je hněv a lpění, což vede k prožívání nekonečných problémů.

Modlím se aby každý, kdo tuto knihu čte, mohl prožívat hluboký vnitřní mír nebo klid mysli a dosáhl skutečného smyslu lidského života. Rád bych každému konkrétně doporučil pozorné přečtení kapitoly Cvičení konečné bódhičitty. Opětovným pozorným čtením a přemýšlením s pozitivní myslí nad touto kapitolou, získáte velmi hluboké znalosti či moudrost, která dá vašemu životu hlubší smysl.

Geše Kelsang Gjatso

SVAZEK 1 ZE 3

Sútra

Úvodní vysvětlení

CO JE BUDHISMUS?

Buddhismus je praktikování Buddhova učení, také známého pod jménem „Dharma“, což znamená „ochrana“. Lidské bytosti, které praktikují Buddhovo učení, jsou trvale chráněny před utrpením. Zakladatelem buddhismu je Buddha Šákjamuni, který ukázal všem živým bytostem jak dosáhnout konečného cíle – dosažení osvícení. Stalo se to v Indii v místě zvaném Bodh Gaja roku 589 př. n. l. Na žádost bohů Indry a Bráhmy, Buddha začal šířit svá hluboká učení neboli „otočil kolo Dharmy“. Vcelku podal osmdesát čtyři tisíc učení. Na základě těchto vzácných nauk se v tomto světě vyvinul buddhismus.

V současné době můžeme vidět mnoho rozličných forem buddhismu, jako je zen a theraváda buddhismus. Všechny tyto rozličné přístupy jsou praktikováním Buddhova učení a všechny jsou stejně vzácné. Rozdílné jsou pouze ve své prezentaci. V této knize vysvětlím buddhismus podle tradice Kadampa, kterou jsem studoval a cvičil. Není to výklad pro intelektuální porozumění, ale pro získání hlubokých poznání,  jejichž prostřednictvím můžeme vyřešit naše každodenní problémy způsobené klamy, a tak dosáhnout skutečného významu lidského života.

Praktikování Buddhova učení je rozděleno do dvou fází – cvičení Sútry a Tantry – obě jsou v této knize vysvětlena. I když pokyny zde uvedené pocházejí od Buddhy Šákjamuniho a jiných mistrů jako je Atíša, Dže Congkhapa a našich současných učitelů, tato kniha se přesto nazývá Moderní buddhismus, neboť prezentuje Dharmu speciálně určenou pro lidi moderního světa. Tuto knihu jsem psal se záměrem výrazně podpořit čtenáře v rozvíjení a udržování soucitu a moudrosti. Pokud všichni budou upřímně cestu soucitu a moudrosti praktikovat, všechny problémy budou vyřešeny a nikdy se nenavrátí; to zaručuji.

Praktikování Buddhova učení je naprosto nezbytné, protože kromě toho způsobu neexistuje žádná jiná skutečná metoda, jak lidské problémy vyřešit. Moderní technologie nemůže být skutečnou metodou, která by lidské problémy vyřešila, protože sama často způsobuje více utrpení a nebezpečí. Ačkoliv chceme být neustále šťastni, nevíme jak štěstí dosáhnout. Naopak jednáme vždy tak, že svoje štěstí ničíme hněvem, negativními náhledy a negativními záměry. Neustále se snažíme uniknout před utrpením a problémy, dokonce i ve snech. Ve skutečnosti nevíme, jak se od utrpení a problémů osvobodit. Vzhledem k tomu, že skutečné podstatě věci nerozumíme, vytváříme svá vlastní utrpení a problémy tím, že se zaměstnáváme nevhodnými a nectnostnými činy.

Zdrojem všech každodenních problémů je naše nekontrolovatelná touha nazývaná „ulpívání“. Tato nekontrolovatelná touha – splnit vlastní přání – je neustále přítomná, a proto, od času bez počátku, jsme podnikali různé nectnostné činy – činy které škodí druhým. Důsledkem toho je, že do nekonečna, život za životem, prožíváme různé druhy utrpení a mizérie. Pokud se nám naše přání nesplní, máme obvykle nepříjemné pocity, jako je smutek nebo deprese. Je to však náš vlastní problém, který vyplývá z toho, že lpíme na splnění vlastních přání. Při ztrátě blízkého přítele, cítíme bolest a utrpení, ale jen proto, že nejsme schopni kontrolovat svou touhu. Když přijdeme o majetek a o věci, které máme rádi, jsme nešťastní, rozrušení a hněváme se. Je to tím, že nejsme schopni svou touhu k těmto věcem kontrolovat. Pokud bychom byli schopni svou touhu kontrolovat, příčina našich problémů by zmizela. Mnoho lidí je zapleteno do sporů, trestných činů, dokonce i do válečných konfliktů, avšak všechna tato jednání vycházejí z jejich nekontrolovatelné touhy splnit svá vlastní přání. Je tedy jasné, že neexistuje jediný problém, který by nepocházel z nekontrolovatelné touhy lidských bytostí. To jen dokazuje, že pokud nebudeme schopni svou touhu kontrolovat, problémy nikdy nezmizí. Proto kdokoliv, buddhisté nebo ne-buddhisté, každý kdo nechce trpět a mít problémy, by se měl naučit kontrolovat svou touhu pomocí meditací uvedených v Buddhově učení.

Měli bychom pochopit, že naše problémy neexistují mimo nás, ale že jsou částí naší mysli, která prožívá nepříjemné pocity. Například, když se náš počítač porouchá, většinou řekneme „já mám problém“, ale ve skutečnosti je to problém počítače, ne náš.  Problém počítače je vnější problém a náš nepříjemný pocit je náš vnitřní problém. Tyto dva problémy jsou zcela odlišné. Problém počítače odstraníme tím, že ho opravíme a vlastní problém odstraníme kontrolou ulpívání na počítači. I kdybychom nadále problémy počítače odstranili, ale nebyli schopni své ulpívání kontrolovat, budeme mít s počítačem neustále nové problémy. To samé platí pro dům, peníze, naše vztahy a tak dále. Lidé se mylně domnívají, že vnější problémy jsou jejich vlastní problémy, a proto většina z nich hledá útočiště v klamných předmětech. Důsledkem toho je, že jejich utrpení nikdy nekončí.

Dokud nebudeme schopni ovládat své klamy, jako je například naše nekontrolovaná touha budeme, jak v tomto životě, tak i v nekonečných dalších životech, nuceni prožívat neustálá utrpení a problémy. Jelikož jsme k radostem samsáry, k cyklu nečistého života, pevně připoutáni lanem nekontrolované touhy, je pro nás nemožné se od všech utrpení a problémů oprostit. Jediná možnost je praktikovat Buddhovo učení – Dharmu. Jakmile toto pochopíme, měli bychom mít neustále na paměti silné přání: odstranit kořeny utrpení – nekontrolovatelnou touhu. Toto přání se nazývá „zříkání se“ a vychází z naší moudrosti.

Buddhova učení jsou vědecké metody, vedoucí k trvalému vyřešení problémů všech živých bytostí. Praktikováním jeho učení se naučíme kontrolovat naši touhu a díky tomu se natrvalo osvobodíme od všech problémů. To samotné stačí, abychom pochopili, jak je pro každého jeho učení zvané Dharma cenné a důležité. Jak již bylo výše uvedeno, všechny naše problémy pocházejí z nekontrolované touhy a ke kontrole této touhy neexistuje jiná metoda než Dharma, Buddhova učení. Je tedy jasné, že pouze Dharma je skutečnou metodou k vyřešení našich každodenních problémů.

Praktikováním Buddhova učení o hlubokém porozumění prázdnoty, který je uveden v kapitole Cvičení konečné bódhičitty, odstraníme navždy každodenní problémy vzniklé ulpíváním, hněvem a nevědomostí ulpívající na svém vlastním já.

Kořenem nekontrolovatelné touhy a všech utrpení je nevědomost sebe-ulpívání a neznalost skutečné existence věcí. Jestliže se nespolehneme na Buddhovo učení, nebudeme schopni tuto nevědomost rozpoznat. Bez Buddhova učení o prázdnotě, nejsme schopni tuto nevědomost odstranit. Proto také nebudeme mít možnost dosáhnout osvobození od utrpení a všech problémů. Toto vysvětlení nám pomáhá pochopit význam praxe Dharmy pro všechny živé bytosti, ať lidské či jiné bytosti, buddhisty či ne-buddhisty, protože všichni si přejí žít bez utrpení a problémů. Neexistuje žádná jiná metoda, jak tento cíl uskutečnit.

BUDDHISTICKÁ VÍRA

Duchovním životem buddhistů je víra v Buddhu Šákjamuniho, tato víra je kořenem všech poznání dharmy. Máme-li k Buddhovi hlubokou víru, zcela přirozeně si přejeme jeho učení uvést do praxe. Toto přání nám rozhodně pomůže vyvinout velké úsilí Dharmu praktikovat a s tímto úsilím budeme schopni dosáhnout trvalého osvobození od utrpení, jak v tomto životě, tak i v nesčetných budoucích životech.

Dosažení trvalého osvobození od utrpení závisí na úsilí v praktikování Dharmy, toto úsilí se odvíjí od silného přání Dharmu praktikovat a toto přání je závislé na hluboké víře v Buddhu. Pokud si opravdu přejeme, aby nám praktikování buddhismu přineslo valný užitek, je nutné vyvinout a udržovat hlubokou víru v Buddhu.

Jak tuto víru vyvineme a udržujeme? Nejprve bychom měli vědět, proč je nutné dosáhnout trvalého osvobození od utrpení. Nestačí jen dočasně prožívat osvobození od určitého utrpení; všechny živé bytosti, včetně zvířat, zažívají dočasné osvobození od určitých utrpení. Zvířata prožívají dočasné osvobození od lidského utrpení a lidé prožívají dočasné osvobození od utrpení zvířat. V této chvíli možná necítíme žádnou tělesnou nebo mentální bolest, ale to je jen dočasné. Později v tomto životě i v nesčetných budoucích životech budeme muset prožívat znovu a znovu, do nekonečna, nesnesitelná tělesná i mentální utrpení. V koloběhu nečistého života „v samsáře“, není nikdo trvale od utrpení osvobozen. Nekonečně, znovu a znovu, život za životem, musí každý prožívat utrpení způsobená nemocí, stárnutím, smrtí a nekontrolovaným znovuzrozením.

V cyklu nečistých životů existují různé světy, neboli nečisté říše, do kterých se můžeme znovu narodit. Tři nižší říše, tj. říše zvířat, hladových duchů a pekelných bytostí, a tři vyšší říše – říše bohů, polobohů a lidí. Ze všech nečistých světů je peklo nejhorší. Je to svět, který se zjevuje jen té nejhorší mysli. Svět zvířat je méně nečistý a svět, který se jeví lidem, je méně nečistý nežli svět zvířat. Nicméně utrpení existuje ve všech říších. Lidská utrpení budeme prožívat, když se narodíme jako člověk, utrpení zvířat, když se narodíme jako zvíře, a utrpení pekelných bytostí budeme prožívat, když se narodíme v pekle. Přemýšlíme-li o tomto, dojdeme k závěru, že jen dočasné osvobození od určitého utrpení je nedostatečné; musíme definitivně dosáhnout trvalého osvobození od všech utrpení jak v tomto životě, tak v celém nespočtu budoucích životů.

Jak toho dosáhnout? Jedině praktikováním Buddhova učení, protože jen Buddhovo učení je skutečnou metodou k odstranění nevědomosti sebe-ulpívání, pramene všech našich utrpení. V učení nazvaném Sútra krále koncentrace Buddha říká:

Kouzelník vytváří různé věci,

jako třeba koně, slony a podobně.

Jeho výtvory však ve skutečnosti neexistují;

takovýmto způsobem by jsi měl chápat všechny věci.

Toto učení samo o sobě má moc trvale osvobodit všechny živé bytosti od utrpení. Praktikováním a uskutečněním těchto učení, která jsou podrobněji vysvětlena v kapitole Cvičení konečné bódhičitty, můžeme natrvalo odstranit nevědomost sebe-ulpívání, kořen veškerého utrpení. Až toho docílíme, budeme prožívat svrchovaný trvalý mír, známý jako „nirvána“, trvalé osvobození od utrpení. Je to naše nejhlubší přání a opravdový smysl lidského života a to je hlavní záměr Buddhova učení.

Buddha dal všem živým bytostem k dispozici skutečné metody k dosažení osvobození z koloběhu nemoci, stárnutí a smrti. Jakmile toto pochopíme, hluboce oceníme jeho velkou laskavost ke všem živým bytostem. Ani naše matka nemá takový soucit, který by nás naprosto osvobodil od všech těchto utrpení. Jedině Buddhův soucit zahrnuje bez výjimky všechny bytosti. Buddha nás skutečně osvobozuje tím, že odhaluje cestu moudrosti vedoucí ke konečnému cíli lidského života. Měli bychom nad tímto opakovaně přemýšlet až nalezneme hlubokou víru v Buddhu. Tato víra je předmětem naší meditace; měli bychom přeměnit naši mysl v hlubokou víru v Buddhu a jednobodově se na ni co nejdéle soustředit. Jenom stálým praktikováním, přemýšlením a meditací se utvrdíme v hluboké celoživotní víře v Buddhu.

Jednou z hlavních funkcí Buddhy je svým požehnáním udělovat duševní klid každé živé bytosti. Živé bytosti samy o sobě nejsou schopné klidnou mysl kultivovat; živé bytosti, včetně zvířat mohou prožívat klidnou mysl pouze prostřednictvím Buddhových požehnání jejich mentálního kontinua. S pokojnou a klidnou myslí jsou opravdu šťastné, ale pokud je jejich mysl neklidná, jsou nešťastné, i kdyby jejich vnější podmínky byly dokonalé. To dokazuje, že štěstí závisí na klidné mysli, a jelikož ta závisí na Buddhových požehnáních, je zřejmé že Buddha je pramenem všeho štěstí. Když toto pochopíme a uvážíme, měli bychom vyvinout a udržovat pevnou víru v Buddhu s přáním praktikovat jeho učení všeobecně, a speciálně Kadam Lamrim.

CO JE TO MYSL?

I když často mluvíme o své mysli, v případě, že se nás někdo zeptá „co to vlastně mysl je“, nenajdeme jasnou odpověď. Někteří lidé řeknou, že mysl je mozek, ale to není správné. Mozek nemůže být mysl, protože je pouhou částí těla, můžeme ho vidět i vyfotografovat. Kdežto mysl není částí těla, a proto ji nemůžeme ani vidět, ani vyfotografovat. Je proto jasné, že mozek není mysl. Jasnou odpověď na otázku „co je to mysl“, můžeme najít jedině v Buddhově učení.

Buddha jasně a podrobně mysl vysvětlil. Mysl, jejíž podstata je prázdnota rovnající se prostoru, je něco, co nikdy nemělo a nemůže mít podobu, tvar či barvu a jejíž funkce je vnímat a rozumět předmětům. Existují tři stupně mysli: hrubá, subtilní a velmi subtilní. Během snů máme snové vědomí, které nám umožňuje vnímat různé snové věci. Snové vědomí je subtilní vědomí, a proto se dá jen těžce rozeznat. Během hlubokého spánku máme jen jediné mentální vědomí, které vnímá pouze prázdnotu. Toto vědomí se nazývá „jasné světlo spánku“. Je to velmi subtilní a velmi těžce rozeznatelná mysl.

Během dne máme bdělé vědomí s jehož pomocí se nám jeví různé věci probuzeného stavu. Toto vědomí je hrubá mysl a není těžké ji rozeznat. Když usneme, naše hrubá mysl, neboli bdělé vědomí, se rozplyne do subtilní mysli spánku. Ve stejném okamžiku veškeré jevy bdělého světa přestanou pro nás existovat. Během hlubokého spánku se naše subtilní mysl rozplyne do velmi subtilní mysli spánku, do „jasného světla spánku“. V tomto stádiu spánku jsme jako mrtvá osoba. Při probuzení, protože zachováváme karmické spojení s tímto životem, se opět objeví z jasného světla spánku naše hrubá mysl, neboli probuzené vědomí.

Proces spánku je velmi podobný procesu umírání. Jediný rozdíl mezi nimi je, že při umírání se naše hrubá i subtilní mysl rozplyne do velmi subtilní mysli smrti, známé jako „jasné světlo smrti“. Poté, protože naše karmické spojení s tímto životem končí, naše velmi subtilní mysl tělo opustí a jde do dalšího života, kde vstoupí do nového těla. Tehdy začneme vnímat všemožné věci dalšího, nového života.

Toto vysvětlení mysli zřetelně dokazuje existenci budoucích životů. Proto se již nyní můžeme připravit na štěstí a svobodu příštích nesčetných životů tím, že se cvičíme v Buddhových učeních, v Dharmě. Nic nemá větší význam. Náš současný život je pouze jeden život, ale budoucích životů je nespočet. Proto, zcela bez pochyb, jsou budoucí životy důležitější než je tento.

KDO JSOU KADAMPOVÉ?

„Ka“ se vztahuje na Buddhovo učení a „dam“  na Atíšovi instrukce o Lamrimu (Stupně cesty k osvícení, známé jako Kadam Lamrim). Kadam tak poukazuje na spojení Buddhova učení s Atíšovými instrukcemi a ti, kteří upřímně praktikují Kadam Lamrim, jsou nazýváni „Kadampové“. Existují dvě tradice Kadampů, stará a nová. Praktikující staré tradice Kadampů kladli větší důraz na praxi Sútry než Tantry. Později Dže Congkhapa a jeho žáci kladli důraz na cvičení Sútry i Tantry rovnocenně. Tato tradice založená Dže Congkhapou se jmenuje „Nová tradice Kadampů“.

Kadampové upřímně spoléhají na Buddhu Šákjamuniho, protože Buddha je zdrojem Kadam Lamrimu; upřímně spoléhají na Avalokitéšvaru, Buddhu soucitu a na Ochránce moudrosti Dharmy, což dosvědčuje, že jejich hlavní praxe je soucit a moudrost; též se upřímně spoléhají na Arja Táru, která Atíšovi slíbila, že bude v budoucnosti obzvláště pečovat o praktikující Kadampy. Proto se tyto čtyři osvícené svaté bytosti nazývají „Čtyři guru Božstva Kadampy“.

Zakladatelem tradice Kadampa je velký buddhistický mistr a učenec Atíša. Atíša se narodil v roce 982 n. l. v Indii, ve východním Bengálsku, jako princ. Jeho otec se jmenoval Kaljanašrí (Dokonalá ctnost) a jeho matka se jmenovala Prabhavarti Šrímati (Dokonalá záře). Byl druhý ze tří synů a při narození mu bylo mu dáno jméno Čandragarbha ( Měsíční esence). Protože byl vždy klidný a pokojný, tibetský král Žangčub Ö mu později dal jméno Atíša, což znamená klid a mír.

Když byl Čandragarbha ještě malý chlapec, jeho rodiče ho vzali do chrámu. Všude podél cesty se nashromáždilo tisíce lidí, kteří chtěli alespoň na okamžik prince zahlédnout. Čandragarha se rodičů ptal: „Kdo jsou ti lidé?“ A rodiče odpověděli: „To jsou naši poddaní.“ V princově srdci se spontánně rozlil soucit a modlil se: „Kéž všichni tito lidé užívají tak velkého štěstí jako je mé vlastní.“ Kdykoliv se s někým sešel, přirozeně mu vytanulo na mysli přání: „Kéž tento člověk najde štěstí a žije bez utrpení.“

Už jako malý chlapec byl Čandragarbha schopný vidět Arju Táru, osvícenou ženskou bytost. Někdy, když seděl na matčině klíně, padaly z oblohy modré květy upaly a on k nim začal mluvit. Později jogíni matce vysvětili, že ty modré květy, které viděla, jsou znamení toho, že se jejímu synovi zjevila Tára a rozmlouvala k němu.

Když byl princ starší, rodiče chtěli dohodnout jeho svatbu. Tára ho ale varovala: „Jestliže budeš ulpívat na svém království, budeš jako obrovský a těžký slon, který svou vahou klesá do bahna a nemůže se z něho vyprostit. Nevaž se k tomuto životu. Studuj a cvič se v Dharmě. Byl jsi Duchovním průvodcem v mnoha předchozích životech a staneš se jím také v tomto životě.“ Inspirován těmito slovy, Čandragarbha se začal velmi silně zajímat o studování a cvičení se v Dharmě a rozhodl se dosáhnout všech poznání Buddhova učení. Věděl, že k dosažení tohoto cíle musí najít plně kvalifikovaného Duchovního průvodce. Nejdříve se seznámil s nedaleko bydlícím, slavným buddhistickým učitelem jménem Žetari a požádal ho o udělení instrukcí Dharmy pro osvobození ze samsáry. Žetari mu poskytl učení o útočišti a bódhičittě a řekl, jestliže chce Dharmu praktikovat naprosto ryze, měl by odejít do Nalandy a učit se od Duchovního průvodce Bodhibhadry.

Při setkání s Bodhibhadrou, princ řekl: „Uvědomuji si nesmyslnost samsáry, a že jenom osvobození a plné osvícení mají opravdovou hodnotu. Prosím, dejte mi instrukce Dharmy, které mě rychle povedou k nirváně, stavu bez utrpení.“ Bodhibhadra mu dal stručné pokyny jak vytvořit bódhičittu a poradil mu: „Máš-li zájem praktikovat Dharmu ryze, měl bys vyhledat Duchovního průvodce Vidjakokilu.“ Bodhibhadra věděl, že Vidjakokila je velký meditátor s dokonalým uvědoměním prázdnoty a že je obratný učitel ve výuce stupňů hlubokomyslné cesty.

Vidjakokila předal Čandragarbhovi kompletní pokyny k hlubokomyslné i o rozsáhlé cestě a poslal ho studovat k Duchovnímu průvodci Avadhutipovi. Avadhutipa mu nepředal pokyny okamžitě, ale navrhl princi, aby odešel za Rahulaguptou, kde obdrží poučení k Tantře Hévadžry i Héruky a poté se má k němu vrátit, aby získal podrobnější poučení Tantry, neboli Tajné Mantry. Rahulagupta dal Čandragarbhovi tajné jméno Žanavažra (Nezničitelná moudrost) a jeho první zasvěcení v praktikování Hévažry. Poté mu poradil, aby šel domů a získal souhlas rodičů.

Princ nebyl k světskému životu připoután, přesto však bylo pro něho povolení rodičů důležité, aby se mohl cvičit dle svého přání. Když se k rodičům vrátil, řekl: „Arja Tára předpověděla, že když budu praktikovat Dharmu ryze, budu schopen oplácet laskavost vaší i všech živých bytostí a můj život nebude promarněný. V opačném případě, i když strávím celý život ve velkolepém paláci, můj život bude bezvýznamný. Prosím, dejte mi váš souhlas opustit království a zasvětit můj celý život praktikování Dharmy.“ Když to Čandragarbhův otec uslyšel, byl nešťastný a nechtěl svému synovi povolit aby se vzdal vyhlídky stát se budoucím králem, matka však byla velmi potěšena, že její syn chce zasvětit svůj život Dharmě. Vzpomněla si na úžasná znamení, jako například duhy, které se při jeho narození objevily a na zázraky, jako byly modré květy upaly padající z oblohy. Věděla, že její syn nebyl žádný obyčejný princ a dala mu bez váhání své svolení. Časem i král vyhověl synovu přání.

Čandragarbha se vrátil k Avadhutipovi, kde mu po sedm let bylo udělováno poučení v Tajné Mantře. Stal se tak pokročilým, že si při jedné příležitosti velmi hrdě pomyslel: „Pravděpodobně vím o Tajné Mantře víc než kdokoliv jiný na tomto světě.“ V tu noc se mu ve snu zjevily Dakínky a ukázaly mu vzácná písma, která ještě nikdy před tím neviděl. Zeptali se ho: „Znáš význam těchto textů?“, ale on o nich neměl nejmenší tušení. Když se probudil, jeho pýcha byla ta tam.

Později Čandragarbha přemýšlel o tom, že by měl napodobit Avadhutipovův způsob praktikování a snažil se bez vysvěcení, jako laik, o rychlé dosažení osvícení praktikováním Mahamudry, spoléhajíc se na mudru činů. Zjevil se mu však Héruka a řekl, že kdyby přijal vysvěcení, byl by schopen pomáhat nesčetným bytostem a mohl by šířit Dharmu široko daleko. Tu noc se Čandragarbhovi zdálo, že za přítomnosti Buddhy Šákjamuniho následoval procesí mnichů. Buddha se divil proč Čandragarbha ještě není mnichem. Když Čandragarbha ze svého snu procitl, rozhodl stát se mnichem. Byl vysvěcen Šilarakšitou a dostal jméno Dhipamkara Šrížana.

Od svého Duchovního průvodce Dharmarakšity dostal Dhipamkara Šrížana rozsáhlé instrukce o Sedmi sbírkách Abhidharmy a o Oceánu velkého vysvětlení – psané texty systému Vaibhašika. Takto si osvojil učení Hinajány.

Stále neuspokojen se Dhipamkara Šrížana odebral do Bodh Gaji, aby tam získal podrobné pokyny. Jednoho dne zaslechl rozhovor dvou žen, které ve skutečnosti byly vyzařováním Arja Táry. Mladší žena se zeptala té starší: „Jaká je hlavní metoda k rychlému dosažení osvícení?“ a starší žena odpověděla: „Je to bódhičitta.“ Když to Dhipamkara uslyšel, rozhodl se, že vzácnou bódhičittu dosáhne. Později, zatímco v Bodh Gaje obcházel velkou stůpu, socha Buddhy Šakjámuniho k němu promluvila: „Pokud chceš dosáhnout osvícení rychle, musíš být zkušený v soucitu, lásce a vzácné bódhičittě.“ Od tohoto momentu jeho touha po uskutečnění bódhičitty zesílila. Slyšel, že Duchovní průvodce Serlingpa, který žil daleko v Serlingu na Sumatře, dosáhl velmi speciální zkušenost v bódičittě a byl schopen udělit poučení o Sútrách Dokonalosti moudrosti.

Plavba na Sumatru zabrala Dhikamkarovi třináct měsíců. Když přicestoval, nabídl Serlingpovi mandalu a vyslovil své přání. Serlingpa odpověděl, že předání těchto pokynů potrvá dvanáct let. A tak Dhikamkara Šrížána zůstal na Sumatře dvanáct let, až nakonec získal drahocenné poznání bódhičitty. Poté se vrátil do Indie.

Protože se Atíša na své Duchovní průvodce plně spoléhal, získal zvláštní znalost tří souborů Buddhova učení: soubor morální disciplíny, soubor vnitřní rozpravy a soubor moudrosti; a také čtyři druhy Tantry. Mimo jiné ovládal umění a vědy jako je poezie, rétorika a astrologie. Byl vynikající lékař a velmi zručný v řemeslech a technologii.

Atíša také získal všechna poznání tří vyšších cvičení: cvičení vyšší morální disciplíny, cvičení ve vyšší koncentraci a cvičení ve vyšší moudrosti. A vzhledem k tomu, že všechny stupně Sútry, jako například Šest dokonalostí, Pět cest, Deset úrovní, a všechny stupně Tantry, jako například stupeň přetvoření a konečný stupeň, jsou součástí těchto tří vyšších cvičení, Atíša dosáhl všechny stupně cesty k osvícení.

Existují tři typy vyšší morální disciplíny: morální disciplína slibů pratimokšy, neboli kázeň vedoucí k osobnímu osvobození, vyšší morální disciplína slibů bódhisattvy a vyšší morální disciplína tantrických slibů. Plně vysvěcený mnich se zavazuje upustit od dvousetpadesátitří poklesků, které jsou součástí pratimokšových slibů. Atíša nikdy žádný z nich neporušil. To svědčí o tom, že měl velmi silné uvědomění a velkou svědomitost. Aby se vyvaroval osmnácti základních a čtyřicetišesti druhotných poklesků, ryze dodržoval i bódhisattvovy tantrické sliby.

Dosažení vyšší koncentrace a vyšší moudrosti je rozděleno na běžná dosažení a mimořádná dosažení. Běžné dosažení dosahují ti, kteří praktikují jak Sútru, tak Tantru. Mimořádné dosažení mohou získat jen ti, kteří praktikují Tantru. Školením ve vyšším koncentraci získal Atíša běžnou koncentraci nerušeného setrvání a z toho vycházející jasnovidectví, zázračné schopnosti a běžné ctnosti. Získal také mimořádnou koncentraci, jako je koncentrace stupně vytváření a konečného stupně Tajné Mantry. Cvičením ve vyšší moudrosti docílil Atíša běžné uskutečnění prázdnoty a mimořádného uskutečnění příkladného a významného jasného světla Tajné Mantry.

Atíša si osvojil jak učení Hinajány tak Mahajány a těšil se vážnosti učitelů obou tradic. Byl jako král, jako korunní ornament indických buddhistů a byl považován za druhého Buddhu.

V době před Atišou, třicátý sedmý tibetský král Trisong Detsen (cca 754-97 n. l.) pozval Padmasambhavu Šantrakšitu a jiné buddhistické učitele z Indie do Tibetu, kde pod jejich vlivem rozkvétala čistá Dharma. Avšak o několik let později tibetský král Lang Darma (cca 836 n. l.) zničil čistou Dharmu a zrušil Sanghu. Do té doby většina tibetských králů byla nábožensky založena, ale během zlé vlády Langa Darmy se Tibet nacházel v době temna. V horní části Tibetu, přibližně sedmdesát let po jeho smrti, díky velkému úsilí učitelů, jako byl například překladatel Rinčen Sangpo, Dharma opět rozkvetla. V dolní části Tibetu se Dharmě začalo dařit díky úsilí velkého učitele zvaného Gongpa Rabsel. Dharma se pak postupně rozšířila až do centrálního Tibetu.

V té době neexistovala čistá praxe, která učila spojení Sútry a Tantry. Tyto dvě metody byly považovány za protichůdné jako oheň a voda. Ti, kteří praktikovali Sútru, opustili Tantru a ti, kteří se cvičili v Tantře, opustili Sútru, včetně pravidel Vinaji. Z Indie přicházeli falešní učitelé za účelem získat tehdy tak hojné tibetské zlato. Pod záminkou, že jsou duchovní průvodci a jogíni, zavedli perverzity jako černou magii, strašidelná zjevení, sexuální praktiky a rituální vraždy. Tyto nekalé praktiky byly velmi rozšířené.

Král Ješe Ö a jeho synovec Žangčub Ö žili v Ngari v západním Tibetu. Oba byli velmi znepokojeni tím, co se s Dharmou v jejich zemi děje. Král plakal, když porovnával čistou Dharmu z minulých dob s poskvrněnou Dharmou, která se praktikovala v době jeho panování. Byl zarmoucen tím, jak zatvrzelá a nekontrolovaná se mysl lidí stala. Přál si: „Jak by bylo krásné, kdyby v Tibetu opět rozkvétala čistá Dharma a zkrotila mysl našich lidí.“ Aby své přání splnil, poslal Tibeťany do Indie, aby se naučili sanskrt a cvičili se v Dharmě. Mnozí z nich však nebyli schopni odolávat horkému podnebí. Ti, kteří přežili, se naučili sanskrt a s Dharmou se velmi dobře obeznámili. Mezi nimi byl také překladatel Rinčen Sangpo, který se vrátil do Tibetu poté, co obdržel mnohé instrukce.

Protože se tento plán nesetkal s velkým úspěchem, Ješe Ö se rozhodl pozvat pravého indického učitele. Vyslal do Indie skupinu Tibeťanů s velkým množstvím zlata a dal jim za úkol najít nejkvalifikovanějšího Duchovního průvodce v Indii. Poradil jim, aby studovali Dharmu a získali dokonalou znalost sanskrtu. Jen aby splnili královo přání, procházeli tito Tibeťané útrapami klimatu a cestování. Někteří z nich se stali slavnými překladateli a přeložili mnoho písem. Ta byla králi k jeho velké radosti zaslána.

Když se tito Tibeťané opět vrátili, informovali Ješe Ö: „V Indii existuje mnoho vzdělaných buddhistických učitelů, ale nejvíce respektovaný a nejvznešenější ze všech je Dhipamkara Šrižája. Rádi bychom ho do Tibetu pozvali, ale on má v Indii tisíce žáků.“ Když Ješe Ö uslyšel jméno Dhipamkara Šriřája, byl potěšen a rozhodl se pozvat tohoto mistra do Tibetu. Jenže většina jeho zlata již byla použita a bylo zapotřebí najít nové, aby mohl Dhipamkaru Šrižáju do Tibetu pozvat, a proto se král rozhodl společně s novou expedicí zlato hledat. Na jedné  hranici své říše byl zajat a uvězněn nepřátelským nebuddhistickým králem. Když se o tom Žangčub Ö dozvěděl, pomyslel si: „Jsem dost silný na to, abych proti tomuto králi vedl válku, ale když to udělám, mnoho lidí bude trpět a já sám napáchám mnoho zhoubných a ničivých činů.“ Rozhodl se proto usilovat o propuštění svého strýce. Král však odpověděl: „Tvého strýce propustím jen tehdy, když ty se staneš mým podaným nebo mi přineseš tolik zlata, kolik váží tvůj strýc.“ S velkými obtížemi se podařilo Žangčubovi Ö nashromáždit zlato ve váze strýcova těla, ne však jeho hlavy. Král tento přívažek vyžadoval a Žangčub Ö byl připraven další zlato najít, ale než vyrazil, navštívil svého strýce ve vězení. Našel Ješe Ö fyzicky slabého, ale dobré mysli. Přes mříže vězení Žangčub Ö řekl: „Podařilo se mi nashromáždit téměř všechno zlato, a tak vás brzy vykoupím.“ Ješe Ö odpověděl: „Prosím tě, nezacházej se mnou, jako bych byl důležitý. Nesmíš dát zlato tomuto nepřátelskému králi. Pošli ho do Indie a nabídni Dhipamkarovi Šrižánovi. To je moje největší přání. V zájmu obnovení čisté Dharmy v Tibetu s radostí obětuji svůj život. Prosím, doruč tuto zprávu Dhipamkárovi Šrižájovi. Ať ví, že jsem dal svůj život jen proto, abychom ho mohli pozvat do Tibetu. Jakmile tuto zprávu obdrží, naše pozvání přijme, protože on má s tibetským lidem soucit.“

Žangčub Ö poslat překladatele Nagtsa se zlatem a spolu s několika společníky do Indie. Když se s Dhipamkarou Šrižájou setkali, pověděli mu o tom, co se v Tibetu děje a jak si lidé přejí indického Duchovního průvodce pozvat. Pověděli mu o tom, kolik zlata jejich král posílá, kolik lidí v zájmu obnovení čisté Dharmy zemřelo a jak jejich král obětoval svůj život jen proto, aby ho přivedl do Tibetu. Když vyřkli svojí prosbu, Dhikampára Šrižája vše zvážil a jejich pozvání přijal. Ačkoliv měl v Indii mnoho žáků a usilovně zde pracoval pro blaho Dharmy věděl, že v Tibetu čistá Dharma není. Také Arja Tára mu předpověděla, že jestliže půjde do Tibetu, prospěje nesčetnému množství živých bytostí. Při pomyšlení, kolik Tibeťanů v Indii zemřelo, mu srdce zalil soucit a obzvláště byl pohnut obětí Ješe Ö.

Dhikampara Šrižája musel odjet do Tibetu v tajnosti, neboť kdyby se jeho žáci dozvěděli, že opouští Indii, určitě by mu v tom bránili. Řekl jim, že jde na duchovní pouť do Nepálu. Z Nepálu pak přešel do Tibetu. Časem si jeho indičtí žáci uvědomili, že se nevrátí a nazývali proto Tibeťany zloději, kteří jim ukradli jejich Duchovního průvodce!

V té době, stejně jako dnes, bylo zvykem pozdravit čestného hosta ve velkém stylu. Žangčub Ö poslal doprovod tří set jezdců a mnoha významných Tibeťanů, aby Atíšu na hranici přivítali a nabídli mu koně, pro usnadnění obtížné cesty do Ngari. Atíša jel ve středu tří set jezdců a prostřednictvím svých zázračných sil seděl jeden loket nad koňským hřbetem. Když to lidé uviděli, dokonce i ti, kteří k němu původně žádný respekt necítili, mu uvěřili a všichni se shodli na tom, že do Tibetu přijel druhý Buddha.

Když Atíša dojel do Ngari, Žangčub Ö ho požádal: „Ó soucitný Atíšo, prosím, pomozte tibetskému lidu, poučte nás. Prosím, dejte nám pokyny, které by mohl každý z nás následovat. Prosím, dejte nám speciální instrukce, abychom mohli praktikovat společně všechny cesty Sútry i Tantry“.  Aby vyhověl jejich přání, Atíša napsal a pak vyučoval Světlo na cestě k osvícení, což je první psaný text o stupních cesty k osvícení, Lamrim. Nejdříve předal tyto pokyny v Ngari a pak v centrálním Tibetu. Mnoho učedníků, kteří toto učení slyšeli, dosáhli velké moudrosti.

VZÁCNOST KADAM LAMRIMU

Atíša napsal původní Kadam Lamrim na základě textu Ornament jasného poznání od Buddhy Majtreji, což je komentář Sútry Dokonalost moudrosti, kterou Buddha Šákjamuni učil na Hoře supů v Ražagriji v Indii. Později Dže Congkhapa napsal své rozsáhlé, střední a souhrnné Kadam Lamrim texty, které jsou komentáře k Atíšovým instrukcím, a tak mohla vzácná Buddhadharma Kadam Lamrimu vzkvétat v mnoha východních zemích a nyní i na západě. Pokyny Kadam Lamrimu – sjednocení Buddhova učení a Atíšových speciálních poučení – jsou uvedeny ve třech stupních: instrukce stupně cesty pro osobu s počátečním rozhledem, instrukce stupně cesty pro osobu se středním rozhledem a instrukce stupně cesty pro osobu s velkým rozhledem.

Všechna Buddhova učení, jak Sútry tak Tantry, jsou zahrnuta v instrukcích těchto tří skupin. Buddhovo učení je nejlepší lék, který trvale léčí jak fyzické nemoci, tak i nemoci klamů. Tak jako lékaři dávají na různé nemoci rozdílné léky, tak dal Buddha, podle rozdílných schopností lidí, rozdílný lék Dharmy. Lidem s počátečním rozhledem dal jednoduché učení, lidem se středním rozhledem dal hluboké učení a lidem s velkým rozhledem dal velmi hluboké učení. Ve skutečnosti jsou všechna tato učení součástí Kadam Lamrimu, který je hlavní podstatou Buddhova učení. Neexistuje jediné Buddhovo učení, které by nebylo do Kadam Lamrimu zahrnuto. Z tohoto důvodu Dže Congkhapa řekl, že když nasloucháme celému Lamrimu, nasloucháme celému Buddhovu učení, a když celý Lamrim praktikujeme, praktikujeme veškeré Buddhovo učení. Kadam Lamrim je souhrn všech Buddhových učení, velmi praktický a vhodný pro každého. Jeho předání je významnější než jakýchkoli jiný pokyn.

Získáním zkušeností Lamrimu pochopíme, že žádná z Buddhových učení si neodporují, jejich praktikováním snadno pochopíme Buddhův konečný náhled a záměr, a tak se osvobodíme ode všech chybných názorů a záměrů. Všichni, jak buddhisté, tak i ne-buddhisté, potřebují trvalé osvobození od utrpení, potřebují ryzí a věčné štěstí. Toto přání se splní praktikováním Lamrimu; proto je to skutečný klenot vyplňující všechna přání.

Všeobecně platí, že všechna Buddhova učení, Dharma, jsou velmi vzácná, ale Kadam Dharma, neboli Lamrim, je nejvzácnější Buddhadharma, vhodná bez výjimky pro každého. Velký mistr Dromtonpa řekl: „Kadam Dharma je jako zlatá mála. Všichni, i ti, kteří málu (modlitební korálky) nepoužívají, by s radostí zlatou málu darem přijali, neboť je vyrobena ze zlata. Stejně tak všichni, i ne-buddhisté, mohou mít prospěch z Kadam Dharmy“. Je to proto, že mezi Kadam Dharmou a každodenní zkušeností lidí není rozdíl. Někteří lidé tím, že čtou noviny nebo sledují televizi a rozumí situaci ve světě, dojdou často, dokonce i bez studia nebo poslechu Dharmy, k podobným závěrům vysvětleným v Kadam Dharmě. Je to tím, že Kadam Dharma se shoduje s každodenními zkušenostmi lidí a je od denního života neoddělitelná. Ke šťastnému a smysluplnému životu a k vyřešení svých dočasných lidských problémů ji každý potřebuje, skrze ni mohou nakonec všichni najít čisté a konečné štěstí tím, že ovládají svůj hněv, ulpívání, žárlivost a zejména nevědomost.

Touto duchovně zdegenerovanou dobou se rozšiřuje pět nečistot: (1) znečištění stále více zvyšuje nečistotu našeho životního prostředí; (2) naše voda, vzduch a potraviny jsou stále více znečištěné; (3), naše tělo je stále více znečišťováno rozšiřujícími se nemocemi a chorobami; (4) síla našich klamů neustále vzrůstá a čím dál tím víc znečišťuje naší mysl; a (5) naše činy jsou stále více nečisté, protože nemáme žádnou kontrolu nad vlastní zaslepeností.

Následkem těchto pěti nečistot narůstá všeobecné utrpení, problémy a nebezpečí. Praktikováním Lamrimu však můžeme všechny tyto neblahé zkušenosti proměnit v duchovní cestu, která nás povede k čistému, věčnému štěstí osvobození a osvícení. Všechny těžkosti, které ve světě vidíme, se dají využít k duchovní nauce, která nám pomůže vyvinout zřeknutí se, neboli přání trvale se osvobodit z cyklu nečistého života, vyvinout soucit, neboli přání, aby všechny ostatní bytosti byly též trvale osvobozeny z cyklu nečistého života, a vyvinout moudrost, skrze kterou si uvědomujeme, že všechny tyto poskvrny jsou následkem našich vlastních nectnostných činů. Takovýmto praktikováním Lamrimu, můžeme přeměnit všechny nepříznivé okolnosti v příležitost rozvoje a poznání duchovní cesty, která nám přinese ryzí a stálé štěstí.

Kdykoliv praktikující Lamrimu prožívají potíže a utrpení, myslí si: „Nesčetné živé bytosti zakouší mnohem větší utrpení a potíže nežli já,“ a tak rozvíjejí nebo rozšiřují svůj soucit ke všem živým bytostem a jsou tak rychleji vedeni ke svrchovanému štěstí osvícení. Kadam Lamrim je nejlepší lék, který trvale léčí všechna utrpení nemoci, stárnutí, smrti a znovuzrození; je to vědecká metoda na vylepšení lidských vlastností a schopností a na vyřešení našich denních problémů. Kadam Lamrim je mocné zrcadlo Dharmy, které umožňuje vidět věci tak, jak skutečně existují: které ukazuje to, co bychom měli vědět, čeho bychom se měli vzdát, co bychom měli praktikovat a čeho bychom měli dosáhnout. A jedině používáním tohoto zrcadla poznáme nesmírnou laskavost všech živých bytostí.

Praktikující Kadampové kladou důraz na cvičení meditace. Co je to meditace? Meditace je činnost mysli, jejím základem je jednobodově zaměřená koncentrace, a její funkcí je zmírnit a zklidnit naší mysl. Chceme být neustále šťastní, dokonce i když sníme. Jak to ale udělat? Docílíme toho cvičením v meditaci, neboť meditace zklidňuje a klidná mysl i při nepříznivých vnějších podmínkách přináší stálé štěstí. Na druhé straně, neklidná mysl nám i v těch nejlepších vnějších podmínkách štěstí nepřinese. To přece známe z vlastní zkušenosti. Skutečná metoda na zklidnění mysli je cvičení meditace, proto bychom měli na její cvičení vynaložit úsilí. Každá meditace je skutek neboli karma, která  nám v budoucnosti umožní prožívat duševní klid. Z toho jasně pochopíme, jak důležitá je praxe meditování.

Předmětem naší meditace by měly být smysluplné předměty (jejich rozsáhlé vysvětlení bude uvedeno v následujícím textu) tak, abychom se cvičením v meditaci mohli trvale osvobodit od utrpení v tomto životě i v nesčetných budoucích životech, a abychom dosáhli nejvyššího štěstí osvícení, jak to ukázal sám Buddha. To je pro nás ten nejlepší příklad. Nicméně z počátku můžeme jako předmět meditace použít vlastní dech a cvičit velmi snadnou dechovou meditaci.

Jak se dechová meditace provádí? Nejdříve zklidníme naše tělo i mysl a přestaneme na cokoli myslet. Poté bychom měli zlehka a přirozeně vdechovat a vydechovat nosními dírkami, ne ústy, a jednobodově se zaměřit na vnímání dechu jak vstupuje a opouští nosní dírky. Měli bychom zůstat soustředěni na tento pocit tak dlouho, jak je to jen možné. Pokud by se naše mysl po tomto cvičení nezklidnila, měli bychom dechovou meditaci opakovat tak dlouho, až se naše mysl zcela zklidní. Poté bychom se měli snažit zůstat bez přestání klidní dnem i nocí. Tímto způsobem můžeme přinášet neustálé štěstí sami sobě, našim přátelům i rodině.

Cesta osoby začátečního rozhledu

Výraz „osoba začátečního rozhledu“ se v této souvislosti vztahuje na někoho, kdo má začáteční schopnosti pro rozvoj duchovního porozumění a poznání.

VZÁCNOST NAŠEHO LIDSKÉHO ŽIVOTA

Pravým účelem pochopení vzácnosti lidského života je porozumět jeho skutečnému významu a nemarnit čas nesmyslnými činnostmi. Lidský život je velmi cenný a smysluplný, ale pouze tehdy, když ho využijeme k dosažení trvalého osvobození, a k uskutečnění pravého štěstí nejvyššího osvícení. Měli bychom si dodat odvahu a snažit se dosáhnout skutečného smyslu našeho lidského života úvahou a pochopením následujícího vysvětlení.

Mnoho lidí věří, že skutečným smyslem lidského života je materiální vývoj, je však nasnadě, že bez ohledu na růst materiálního pokroku ve světě, lidské utrpení a problémy se nijak nezmenšují. Naopak, tento rozvoj často utrpení i problémy zvětšuje, a proto nemůže být pravým smyslem lidského života. Měli bychom si uvědomit, že v současné době, na rozdíl od dřívějších životů, jsme se jen na krátkou chvíli narodili v lidském světě, máme tedy příležitost prostřednictvím praktikování Dharmy dosáhnou štěstí nejvyššího osvícení. To je naše neobyčejné štěstí. Jakmile dosáhneme osvícení, splníme svoje vlastní přání a zároveň budeme schopni splnit přání všech živých bytostí; osvobodíme se trvale od utrpení tohoto života i nesčetných budoucích životů a budeme schopni dnes a denně prospívat přímo všem jednotlivým živým bytostem. A proto je dosažení osvícení pravým smyslem lidského života.

Osvícení je vnitřní světlo moudrosti, které je trvale zbavené všech mylných představ a jehož funkcí je každodenně poskytovat duševní klid všem živým bytostem. Právě teď jsme se narodili jako lidé a máme možnost dosáhnout osvícení praktikováním Dharmy. Neexistuje větší ztráta a větší hloupost než tuto vzácnou příležitost promarnit nesmyslnými aktivitami, protože v budoucnosti bude velmi těžké tuto vzácnou příležitost znovu nalézt. Buddha to v jedné Sútře vysvětluje následujícím přirovnáním. Zeptal se svých učedníků: „Představte si rozsáhlý a hluboký oceán ve velikosti tohoto světa na jehož povrchu plave zlaté jho. Na dně tohoto oceánu žije slepá želva, která se na hladinu vynoří pouze jednou za tisíc let. Jak často by mohla tato želva protáhnout svou hlavu středem jha?“ Jeho žák Ananda odpověděl, že by to bylo skutečně nesmírně vzácné.

V této souvislosti rozsáhlý oceán znamená samsáru – cyklus nečistého života, který prožíváme od času bez počátku, nepřetržitě život za životem, donekonečna – zlaté jho se vztahuje na Buddhadharmu a slepá želva na nás. I když naše tělo nemá se želvou nic společného, duševně se od ní moc nelišíme a možná nejsme slepí, avšak oči naší moudrosti jsou však zaslepené. Většinu našich nesčetných předchozích životů jsme strávili na dně oceánu ve třech nižších říších samsáry – v říši zvířat, hladových duchů a v pekelné říši – a přibližně jednou za sto tisíc let se vynoříme jako lidská bytost. Ale i když se jen krátce dostaneme do horní říše oceánu samsáry jako lidská bytost, potkat zlaté jho Buddhadharmy je nesmírně vzácné: oceán samsáry je ohromě velký a zlaté jho nezůstává na jednom místě, ale se pohybuje z místa na místo, a naše oči moudrosti jsou neustále zaslepené. Proto Buddha říká, že i kdybychom v budoucnosti dosáhli lidského znovuzrození, bude nesmírně vzácné se znovu setkat s Buddhadharmou, a o mnoho vzácnější bude setkání s Kadam Dharmou. Sami vidíme, že velká většina lidských bytostí na tomto světě, přestože krátce dosáhla horní říše samsáry jako lidské bytosti, se nikdy s Buddhadharmou nesetkaly, protože jejich oči moudrosti se ještě neotevřely.

Co znamená „setkání s Buddhadharmou?“ Znamená to vstoupit do buddhismu upřímným hledáním útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy, a mít tak příležitost vstoupit a pokročit na cestě k osvícení. Pokud se s Buddhadharmou nesetkáme, nebudeme mít tuto možnost a nedosáhneme tak čistého a věčného štěstí osvícení, skutečného významu lidského života. Na závěr bychom se měli zamyslet:

V současné době jsem se na krátkou dobu ocitl v lidském světě a mám tak příležitost osvobodit se trvale od utrpení a dosáhnout nejvyššího štěstí osvícení tím, že budu praktikovat Dharmu. Byla by to největší ztráta a pošetilost, kdybych tuto vzácnou příležitost promarnil nesmyslnými činnostmi.

Zamyslíme se nad tím, že právě teď máme jedinečnou příležitost cvičit Dharmu, tj. Buddhovo učení o zříkání se, všezahrnujícím soucitu a hlubokém uvědomění prázdnoty, a proto bude naše odhodlání mnohem pevnější. O tomto rozhodnutí bychom měli opakovaně meditovat. Měli bychom se takto zamyslet každý den ve více sezeních, a tak získat sebedůvěru k docílení skutečného smyslu lidského života.

Zeptejme se sami sebe co je pro nás nejdůležitější, co si přejeme, o co usilujeme, o čem sníme. Pro některé lidi je důležitý majetek, jako je velký dům s nejnovějším luxusním zařízením, rychlé auto, nebo dobře placené zaměstnání. Pro jiné je důležitá dobrá pověst, krásný vzhled, moc, vzrušení nebo dobrodružství. Mnozí se snaží nalézt smysl života v rodinných vztazích nebo v kruhu přátel. Všechny tyto věci nám mohou krátce a povrchně dát pocit štěstí, ale zároveň způsobí mnoho starostí a utrpení. Nikdy nám nepřinesou pravé štěstí, po kterém mi všichni z hloubi našeho srdce toužíme. Ani jednu z těchto pro nás tak důležitých věcí si v době smrti nemůžeme vzít s sebou, a tak nás nechají na holičkách. Samy o sobě jsou světské úspěchy prázdné; nejsou skutečným smyslem lidského života.

Lidský život nám umožňuje dosažení nejvyššího stavu trvalého klidu mysli, známého jako „nirvána“, a praktikování Dharmy nám umožňuje dosažení osvícení. Tyto dva cíle jsou neklamným a konečným stavem blaženosti, a proto jsou tím pravým smyslem lidského života. Avšak naše touha po světských radostech je tak silná, že máme jen malý, nebo vůbec žádný zájem Dharmu praktikovat. Z duchovního hlediska je tento nedostatečný zájem praktikování Dharmy druh lenosti pojmenovaný „lenost ulpívání“. Pokud se této lenosti nezbavíme, brána osvobození pro nás zůstane uzavřena. Následkem toho budeme nadále, jak v současném životě, tak i v nesčetných budoucích životech, prožívat bídu a utrpení. Meditace o smrti je nejlepší způsob jak překonat tuto lenost, hlavní překážku praktikování Dharmy.

O smrti musíme opakovaně uvažovat a meditovat do té doby, než si smrt hluboce a plně uvědomíme. Všichni sice po intelektuální stránce víme, že nakonec zemřeme, přesto však naše chápání smrti zůstává povrchní. Intelektuální znalost se nedotýká srdce, a proto si každým dnem myslíme: „Dnes nezemřu, dnes nezemřu.“ Dokonce i na smrtelné posteli myslíme na to, co budeme zítra, anebo příští týden dělat. Mysl, která uvažuje: „Dnes nezemřu“ je klamná, vede nás špatným směrem a je zároveň příčinou toho, že se náš lidský život stane prázdným. Na druhé straně, meditací o smrti, můžeme tuto klamnou myšlenku „dnes nezemřu“ postupně nahradit neklamnou myšlenkou: „dnes mohu zemřít.“ Mysl, která si spontánně a každý den myslí „dnes mohu zemřít“, je hlubokým uvědoměním si smrti. Je to poznání, které přímo eliminuje lenost ulpívání a otvírá bránu duchovní cesty.

Obvykle nevíme jestli dnes zemřeme anebo nezemřeme. Pokud si však každý den myslíme, „dnes nezemřu“, přemýšlíme na základě nevědomosti a nakonec budeme oklamáni. Když však místo toho každý den řekneme: „dnes mohu zemřít“, přemýšlíme na základě moudrosti a oklamání nebudeme. Tato obohacující myšlenka zabraňuje v lenosti ulpívání, pomáhá připravit se na blaho budoucích životů, anebo pomáhá vyvinout velké úsilí pro vstup na cestu k osvobození a osvícení. Takto náš současný lidský život nabude ten pravý smysl. Až doposud jsme naše nesčetné minulé životy zcela bezvýznamně promarnili a nic jsme si z nich nepřinesli, kromě klamů a utrpení.

CO ZNAMENÁ SMRT?

Smrt je trvalé oddělení těla a mysli. Můžeme prožít mnohá dočasná odloučení těla a mysli, která však smrtí nejsou. Například někteří praktikující, kteří jsou dobře obeznámeni s praxí zvanou „přemístění vědomí“, jsou schopni během meditace svou mysl od těla oddělit. Jejich tělo zůstane na místě kde meditují, jejich mysl odejde do Čisté země a pak se zase do svého těla vrátí. Když v noci sníme, naše tělo zůstává v posteli, ale naše mysl se pohybuje po různých místech snového světa a pak se zase do těla vrátí. Takové oddělení těla a mysli je jen dočasné, není to opravdová smrt.

Po smrti se naše mysl od těla oddělí natrvalo. Naše tělo zůstane na tomto světě, ale mysl se vydá na různá místa budoucích životů podobně, jako když pták opouští jedno hnízdo pro druhé. To jasně dokazuje existenci našich nesčetných budoucích životů a též to, že podstata a funkce našeho těla a mysli jsou velmi odlišné. Tělo je vizuální forma, která má barvu a tvar, ale mysl je beztvaré kontinuum, které nikdy žádnou barvu ani tvar nemá. Podstata mysli je prázdná jako prostor a její funkce je vnímat a chápat předměty. Díky tomu vysvětlení můžeme pochopit, proč mozek není mysl. Mozek je jednoduše část těla, který můžeme například vyfotografovat, kdežto mysl tyto vlastnosti nemá.

O vlastní smrti pravděpodobně neradi slyšíme, ale přemýšlet a meditovat o ní je velmi důležité abychom v praxi Dharmy uspěli. To totiž odstraňuje její hlavní překážku, lenost ulpívání k věcem tohoto světa, a dodává odvahu bez otálení a váhání začít s praktikováním čisté Dharmy. Jestliže to dokážeme, dosáhneme skutečného smyslu lidského života ještě před naší smrtí.

JAK MEDITOVAT O SMRTI

Začneme nejdříve s následující úvahou:

Zcela jistě zemřu. Neexistuje žádný způsob, jak bych mohl ochránit své tělo před konečným úpadkem. Dnem za dnem, okamžik za okamžikem se můj život vytrácí. Netuším, kdy zemřu, neboť čas smrti je zcela nejistý. Mnozí mladí lidé umírají dříve než jejich rodiče, někteří umírají v okamžiku narození – nic není na tomto světě jisté. Kromě toho existuje mnoho jiných příčin předčasné smrti. Mnoho silných a zdravých lidí zahyne při nehodách. Neexistuje záruka, že dnes nezemřu.

Opakovaně na tímto textem uvažujeme a říkáme si: „Dnes mohu zemřít, dnes mohu zemřít“ a soustředíme se na pocit, který to v nás vyvolá. Soustředíme svou mysl na pocit: „Dnes mohu zemřít“ a zůstaneme na něj jednobodově zaměřeni tak dlouho, jak je to možné. Tuto meditaci bychom měli opakovat tak dlouho, až spontánně a trvale uvěříme „Dnes mohu zemřít.“ Časem si uvědomíme, že „Nemá smysl ulpívat na věcech tohoto života, neboť z tohoto života budu muset brzy odejít. Ode dneška raději zasvětím celý svůj život čisté Dharmě.“ Toto odhodlání udržujeme dnem i nocí.

V době mimo meditaci bychom neměli být líní, ale uplatnit veškeré úsilí na cvičení Dharmy. Uvědoměním si, že světské radosti jsou klamné, a že odvádějí naši pozornost od smysluplného života, přestaneme na nich ulpívat. Touto cestou můžeme odstranit hlavní překážky, které nám zabraňují v praktikování čisté Dharmy.

NEBEZPEČÍ NIŽŠÍHO ZNOVUZROZENÍ

Účelem následujícího poučení je dodat si sebedůvěru a vybudovat obranu proti nebezpečí nižšího znovuzrození. Musíme tak učinit nyní, když máme tu možnost se připravit, dokud vlastníme lidský život se všemi jeho výsadami a svobodou. Jakmile se narodíme v jedné ze třech nižších říší, bude příliš pozdě a také mimořádně obtížné znovu získat vzácný lidský život. Říká se, že pro lidské bytosti je mnohem snadnější dosáhnout osvícení než pro jiné bytosti, jako jsou například zvířata, získat vzácné lidské znovuzrození. Když toto vysvětlení pochopíme, pomůže nám to vzdát se nectnostných neboli negativních činů a vydat se na cestu ctností, neboli pozitivních činů a hledat útočiště u nejvyšších duchovních přátel, Buddhy, Dharmy a Sanghy. To je naše skutečná ochrana.

Negativní skutky jsou hlavní příčinou nižšího znovuzrození, zatímco pozitivní činy a hledání útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy jsou hlavní příčinou vzácného lidského znovuzrození – znovuzrození, které nám umožňuje dosáhnout trvalého osvobození od utrpení. Těžké negativní skutky jsou hlavní příčinou znovuzrození jako pekelná bytost, lehčí negativní skutky jsou hlavní příčinou znovuzrození jako hladový duch a nejlehčí negativní skutky jsou hlavní příčinou znovuzrození jako zvíře. V buddhistických písmech je uvedeno mnoho příkladů o tom, jak negativní skutky vedou ke znovuzrození ve třech nižších říších.

Byl jednou jeden lovec, jehož manželka pocházela z rodiny farmářů, kteří chovali dobytek. Když zemřel, narodil se jako kráva, která patřila rodině jeho manželky. Řezník krávu koupil, porazil ji a její maso prodal. Tento lovec se sedmkrát znovuzrodil jako kráva, vždy v té samé rodině, a tak se stal potravou lidí.

V Tibetu je jezero, které se jmenuje Jamdroktso, kde lidé z blízkého města trávili celý život rybolovem. Jednou velký jogín, který ovládal jasnovidectví navštívil toto město a řekl: „Vidím, jak si obyvatelé tohoto města a ryby v jezeře nepřetržitě vyměňují své pozice.“ Tím myslel, že rybáři z tohoto města se znovuzrodili jako ryby, a stali se tak potravou pro lidi, kdežto ryby z jezera se znovuzrodily jako lidé, kteří s potěšením lovili ryby. Stálou výměnou fyzické stránky se navzájem zabíjeli a jedli a cyklus jejich trápení pokračoval z generace na generaci.

JAK MEDITOVAT O NEBEZPEČÍCH NIŽŠÍHO ZNOVUZROZENÍ

Nejdříve se zamyslíme nad následující úvahou:

Plamen, závislý na oleji vyhasne, jakmile olej v olejové lampě dojde; když ale zemře tělo, vědomí nepohasne, protože vědomí není na těle závislé. Když zemřeme, naše vědomí musí opustit současné tělo, které je jen dočasným příbytkem a hledá jiné tělo, asi tak, jako když pták přelétá z jednoho hnízda do druhého. Mysl nemá svobodu zůstat a nemá možnost si vybrat kam jít. Jsme zaváti do místa našeho dalšího znovuzrození větrem našich činů neboli karmy (našeho štěstí nebo neštěstí). Pokud v době naší smrti dozraje negativní karma, budeme mít určitě nižší znovuzrození. Těžká negativní karma je příčinou znovuzrození v pekle, méně negativní karma je příčinou znovuzrození jako hladový duch a nejméně negativní karma je příčinou znovuzrození jako zvíře.

Je velmi snadné dopustit se těžké negativní karmy. Například zabití komára ve vzteku, je příčinou znovuzrození v pekle. V tomto životě, a v nesčetných předchozích životech, jsme se dopustili mnoha těžkých negativních činů. Pokud sv m upřímným přiznáním tyto skutky neočistíme, jejich potenciály zůstávají v našem mentálním kontinuu, a kterýkoli z nich může v době naší smrti dozrát. Uvažujme o tom a zeptejme se sami sebe: Když dnes zemřu, kde budu zítra? Je pravděpodobné, že se ocitnu v říši zvířat, nebo mezi hladovými duchy anebo v pekle. Kdyby mě někdo nazval hloupou krávou, těžko by se to dalo snést, ale co budu dělat, až se opravdu stanu krávou, prasetem nebo rybou, a budu potravou pro lidské bytosti?

Po opakované úvaze nad tímto textem a pochopením pro bytosti v nižších říších a jejich utrpení, jako například utrpení zvířat, nás zachvátí velký strach před znovuzrozením v jedné z těchto nižších říších. Předmětem meditace je právě tento pocit strachu. Zachováváme tuto myšlenku aniž bychom na strach zapomněli. Naše mysl by měla co nejdéle zůstat na tento pocit strachu jednobodově zaměřena. V případě, že předmět meditace ztratíme, obnovíme pocit strachu buď okamžitým připomenutím, anebo opětnou úvahou.

V době mimo meditaci bychom na pocit strachu ze znovuzrození v nižších říších neměli zapomínat. Strach je většinou nesmyslný, ale strach, vyvolaný touto úvahou a meditací má nesmírný význam, protože pochází z moudrosti a ne z nevědomosti. Tento strach je hlavní důvod, proč hledáme útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy, skutečné ochrany před takovým nebezpečím a současně nám pomáhá pečlivě a uvědoměle se vyhýbat negativním skutkům.

HLEDÁNÍ ÚTOČIŠTĚ

„Hledání útočiště“ v této souvislosti znamená hledání ochrany u Buddhy, Dharmy a Sanghy. Účelem této praxe je natrvalo zabránit nižšímu znovuzrození. Právě teď jsme lidé, a proto nám dočasně nehrozí znovuzrození zvířete, hladového ducha nebo pekelné bytosti. Přesto jsme jako vězeň, který dostal povolení jít na týden domů, ale musí do vězení navrátit. My však potřebujeme trvalé vysvobození od utrpení tohoto života a nesčetných budoucích životů. To záleží na nastoupení, pokroku a zakončení buddhistické cesty k osvobození, a to je opět závislé na přijmutí buddhismu.

Na cestu buddhismu vstoupíme hledáním útočiště. Aby tato praxe byla správná, představíme si před sebou Buddhu a nahlas nebo mentálně mu slíbíme, že po celý náš život budeme hledat útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy. Tento slib je naší slavnostní přísahou a je branou, kterou vstupujeme na cestu buddhismu. Pokud tento slib dodržujeme, jsme spojeni s buddhismem, ale v okamžiku jeho porušení jsme od buddhismu odloučeni. Vstupem a spojením s buddhismem máme možnost začít, pokročit a dokončit buddhistickou cestu k osvobození a k osvícení.

Slib, hledání útočiště, u Buddhy, Dharmy a Sanghy, bychom nikdy neměli porušit. Hledání útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy znamená, že se snažíme získat Buddhovo požehnání, snažíme se uvést Dharmu do praxe, a že přijímáme pomoc od Sanghy. To jsou tři hlavní závazky slibu útočiště. Udržováním a upřímným cvičením těchto tří závazků můžeme splnit náš konečný cíl.

To co potřebujeme, je dosáhnout trvalé osvobození od utrpení. To je hlavním důvodem našeho rozhodnutí, že po celý život budeme hledat útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy, a že toto rozhodnutí dodržíme. Je možné, že v současné době nemáme žádné tělesné a mentální problémy, ale jak již bylo řečeno, tato výsada je jen dočasná. Později, v tomto životě i v nesčetných budoucích životech budeme nuceni, život za životem, do nekonečna, prožívat nesnesitelné tělesné i duševní trápení.

V případě, že nám hrozí nebezpečí nebo nás někdo ohrožuje, hledáme většinou pomoc u policie. Ta nás může samozřejmě někdy před určitým nebezpečím ochránit, ale nemůže nám poskytnout trvalé osvobození od smrti. V případě, že jsme vážně nemocní, hledáme pomoc u lékařů. Někdy lékaři mohou určitou nemoc vyléčit, ale žádný z lékařů nás nemůže natrvalo nemocí zbavit. Ve skutečnosti  potřebujeme trvalé osvobození od veškerého utrpení. Právě teď, jako lidské bytosti, máme schopnost tohoto osvobození dosáhnout hledáním útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy.

Buddhové jsou „probuzení“ což znamená, že se probudili ze spánku nevědomosti a jsou zcela oproštěni od samsárických představ, od cyklu nečistého života. Jsou to zcela čisté bytosti, které jsou trvale oproštěni od všech iluzí a mylných představ. Jak již bylo řečeno, funkce Buddhy je každým dnem a každé živé bytosti poskytovat duševní mír a udělovat požehnání. Víme, že klidná mysl přináší štěstí a neklidná mysl nespokojenost. Je tedy jasné, že naše štěstí závisí na klidné mysli a ne na vnějších podmínkách. Pokud si zachováme klidnou mysl, navzdory nevalným vnějším podmínkám, budeme vždy spokojeni. Tím, že neustále přijímáme Buddhova požehnání, si můžeme stále udržovat klidnou mysl. Buddha je tedy zdroj našeho štěstí. Dharma je skutečná ochrana jejíž pomocí jsme natrvalo oproštěni od utrpení nemoci, stárnutí, smrti a znovuzrození; a Sangha jsou svrchovaní duchovní přátelé, kteří nás vedou na správnou duchovní cestu. Prostřednictvím těchto tří vzácných, přání vyplňujících klenotů, Buddhy, Dharmy a Sanghy, známých jako „Tři klenoty“, máme možnost splnit jak svá vlastní přání, tak i přání všech živých bytostí.

Z celého srdce a s hlubokou vírou bychom se měli dennodenně obracet k osvíceným buddhům a recitovat prosebné modlitby. Tímto jednoduchým  způsobem můžeme neustále přijímat Buddhovo požehnání. Měli bychom se též zúčastnit skupinových modliteb zvaných „půdža“, které se konají buď v chrámech anebo v modlitebnách, a které jsou mocnými metodami k obdržení Buddhových požehnání a ochrany.

JAK MEDITOVAT O HLEDÁNÍ ÚTOČIŠTĚ

Nejdříve se zaměříme na následující úvahu:

Chci se natrvalo ochránit a osvobodit od utrpení jak v tomto, tak i v nesčetných budoucích životech. Dosáhnu toho jedině příjímáním Buddhových požehnání, praktikováním Dharmy a přijímáním pomoci od Sanghy – svrchovaných duchovních přátel.

Nejdříve se po hlubokém zamyšlení pevně rozhodneme a pak slíbíme, že budeme upřímně a po celý svůj život hledat útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy. Měli bychom o tom každý den meditovat a snažit se náš slib až do konce života dodržet. Náš slib, hledání útočiště, splníme neustálým usilováním o Buddhova požehnání, praktikováním Dharmy a přijímáním pomoci od Sanghy, našich ryzích duchovních přátel i našeho duchovního učitele. Takovýmto způsobem hledáme útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy. A je to také způsob, jakým dosáhneme náš cíl – trvalé osvobození od utrpení jak v tomto, tak i v nesčetných budoucích životech, neboli dosažení skutečného významu lidského života.

Abychom náš slib, hledání útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy po celý život zachovali, a abychom my sami a všechny živé bytosti obdrželi požehnání a ochranu Buddhy, recitujeme každý den a s pevnou vírou následující modlitbu:

Já a všechny cítící bytosti, až do doby, kdy dosáhneme osvícení,

Hledáme útočiště u Buddhy, Dharmy a Sanghy.

CO JE KARMA?

Abychom předešli budoucímu utrpení a připravili základ pro cestu k osvobození a osvícení, musíme věřit a porozumět karmě. Karma zpravidla znamená „čin“. Negativní činy přinášejí utrpení a ctnostné činy přinášejí štěstí: pokud tomu věříme, věříme v karmu. Buddha ve svém rozsáhlém učení dokazuje pravdivost tohoto tvrzení a uvedl mnoho různých příkladů, které poukazují na konkrétní spojení mezi činy z předešlých životů a zkušenostmi tohoto života. Některé z těchto příkladů jsou vysvětleny v knize  Radostná cesta štěstí.

V minulých životech jsme se dopustili různých negativních skutků, které způsobily utrpení druhým bytostem. Výsledkem těchto nectnostných činů jsou různé nepříjemné okolnosti a situace, které jsou příčinou našeho nekonečného lidského utrpení a problémů. To se vztahuje na všechny živé bytosti.

Jsme skutečně přesvědčeni o tom, že hlavní příčinou všeho utrpení jsou naše negativní činy, a že hlavní příčinou štěstí jsou činy ctnostné? Bez tohoto přesvědčení nikdy nevynaložíme úsilí na to, abychom nashromáždili ctnostné činy a zásluhy, nikdy neočistíme vlastní negativní činy, a proto budeme nekonečně, život za životem, prožívat utrpení a problémy.

Každý čin zanechává otisk ve velmi subtilní mysli, a každý z těchto otisků nakonec přinese své následky. Mysl je jako pole a činy jsou jako semena v tomto poli zasetá. Ctnostné činy zasévají semena budoucího štěstí a negativní zasévají semena budoucího utrpení. Tato semena zůstávají v naší mysli nečinná až do té doby, než nastanou podmínky k jejich dozrání. Pak přinesou patřičný následek. V některých případech to může být až po mnoha životech od původního činu.

Semena, která uzrávají v době smrti jsou velmi důležitá, neboť určují příští znovuzrození. Dozrání jakéhokoli konkrétního semena v době smrti závisí na duševním stavu během umírání. Umíráme-li s klidnou myslí, jsou stimulována pozitivní semena a naše znovuzrození bude šťastné. Pokud však zemřeme s nepokojnou, například hněvivou myslí, podnítíme tím dozrání negativního semena a naše znovuzrození šťastné nebude. Je to podobné nepříjemným snům, které se dostaví v případě, že byla naše mysl těsně před spaním rozrušená.

Všechny špatné činy včetně zabíjení, krádeže, sexuálního prohřešku, lhaní, rozvratné řeči, zraňující řeči, zahálčivého tlachání, chamtivosti, zlých úmyslů a nesprávných názorů, jsou negativními činy. Zanecháním negativních činů a vynaložením veškerého úsilí na očištění všech předešlých prohřešků, praktikujeme morální disciplínu. Ta nás ochrání od budoucích utrpení a nižších znovuzrození. Příkladem ctnostných činů je praktikování všech meditací a ostatních duchovních pokynů uvedených v této knize. Meditace je ctnostná duševní činnost, která je hlavní příčinou budoucího duševního klidu. Kdykoliv meditujeme, ať už je nebo není naše meditace jasná, je to vždy ctnostná duševní činnost, která je příčinou našeho budoucího štěstí a klidu mysli. Většinou jsme zaujati jen tělesnou nebo verbální činností, ale ve skutečnosti je duševní činnost mnohem důležitější. Tělesné a verbální činnosti závisí na duševním počínání, na mentálním rozhodování.

Kdykoliv se zabýváme ctnostnými činy, jako je například meditace nebo jiné duchovní praktiky, měli bychom je provádět s tímto odhodláním:

Zatímco jedu na koni ctnostných činů

s otěžemi zříkání se jej zavedu na cestu osvobození;

a tím, že ho poženu bičem úsilí,

rychle dosáhnu Čistou zem osvobození a osvícení.

Po opakované úvaze nad výše uvedeném vysvětlení si pomyslíme:

Nechci už nikdy trpět, ale chci být neustále šťastný. Musím proto zanechat a očistit své negativní činy a upřímně konat ctnostné skutky.

Měli bychom o tomto rozhodnutí každý dne meditovat a uvést ho do denní praxe.

Cesta osoby středního rozhledu

V této souvislosti se „osoba středního rozhledu“ vztahuje na někoho, kdo má střední kapacitu pro rozvoj duchovního porozumění a poznání.

CO BYCHOM MĚLI VĚDĚT

V Sútře čtyř ušlechtilých pravd Buddha říká: „Měli byste znát utrpení.“ Těmito slovy nás Buddha upozorňuje na nesnesitelná utrpení, která bychom měli znát, a která budeme v nesčetných budoucích životech prožívat. Proto bychom měli vypěstovat zřeknutí se, rozhodnutí na natrvalo se od těchto utrpení osvobodit.

Každý, kdo prožívá tělesný nebo duševní problém, včetně zvířat, obvykle svému vlastnímu utrpení rozumí. To je všeobecně známé. Avšak výrokem „měli byste znát utrpení“ nám Buddha říká, že bychom měli znát utrpení našich budoucích životů. Jakmile si to uvědomíme, budeme mít silné přání se od těchto utrpení osvobodit. Tato praktická rada je důležitá pro každého, neboť když si skutečně přejeme osvobodit se od utrpení budoucích životů, rozhodně využijeme náš současný lidský život pro dosažení osvobození a štěstí v nesčetných budoucích životech. Není nic významnějšího.

Pokud toto přání nemáme, promarníme náš drahocenný lidský život snahou získat svobodu a štěstí jen v tomto krátkém životě. To by však bylo pošetilé, protože naše záměry a činy by se nijak nelišily od záměrů a činů zvířat, která se starají jen o tento život. Velký jogín Milarepa jednou lovci Gonpo Dordžemu řekl:

Máš lidské tělo, ale mysl zvířete.

Člověče se zvířecí myslí, prosím, poslouchej mou píseň.

Běžně věříme, že vyřešení problémů současného života je to nejdůležitější a proto celý svůj život věnujeme tomu abychom tento cíl dosáhli. Ve skutečnosti je však doba našeho utrpení a problémů současného života velmi krátká. Zemřeme-li zítra, všechno tím zítra skončí. Vzhledem k tomu, že doba utrpení a problémů budoucích životů je nekonečná, osvobození a štěstí budoucích životů je mnohem důležitější než svoboda a štěstí tohoto jednoho krátkého života. Slovy „měli byste znát utrpení“ nás Buddha povzbuzuje k tomu, abychom využili svůj současný život na přípravu osvobození a štěstí všech našich nesčetných budoucích životů. Ti, kteří tak činní, jsou skutečně moudří.

Když se v budoucnosti narodíme jako zvíře, například kráva nebo ryba, staneme se potravou pro jiné živé bytosti a budeme nuceni prožívat mnohá různá utrpení zvířat. Zvířata nemají žádnou svobodu, lidé je konzumují, využívají na práci či pro zábavu. Nemají žádnou možnost se zdokonalit: a tak i kdyby slyšela slova drahocenné Dharmy, bylo by to pro ně stejně bezvýznamné, jako kdyby naslouchala větru.

Jestliže se narodíme jako hladový duch, nebudeme mít ani kapičku vody k pití, jedinou dostupnou vodou budou naše slzy. Po mnoho staletí budeme muset prožívat nesnesitelné utrpení žízně a hladu. Jestliže se narodíme jako pekelná bytost ve žhavém pekle, naše tělo bude neoddělitelné od ohně. Ostatní bytosti rozpoznají naše tělo od ohně jen tím, že uslyší náš útrpný křik. Jak bude tělo spalováno, budeme trýzněni nesnesitelnými bolestmi po milióny let. Ale jako všechny jevy, ani pekelné říše neexistují inherentně, existují jen jako pouhá zjevení v mysli, stejně jako sny.

Jestliže se narodíme v říši bohů žádosti, budeme prožívat velké vnitřní konflikty a nespokojenost. I kdybychom měli požitek z nějaké povrchní zábavy, naše touhy budou neustále vzrůstat a naše mentální utrpení bude daleko větší než utrpení lidských bytostí. Jestliže se narodíme jako polobůh, budeme neustále žárliví na slávu bohů, a proto budeme prožívat velká mentální utrpení. Naše žárlivost bude jako trn probodávající mysl a bude dlouhodobou příčinou jak mentálního, tak i tělesného utrpení. Jestliže se narodíme jako lidská bytost, budeme prožívat různá utrpení lidí, včetně utrpení zrození, nemoci, stárnutí a smrti.

ZROZENÍ

Na počátku, když naše vědomí vstoupí do spojení otcova spermatu s matčiným vajíčkem, je naše tělo velmi horká tekutina, podobná načervenalému jogurtu. V prvních okamžicích po početí nemáme hrubé cítění, ale jakmile se toto cítění vyvine, začneme pociťovat bolest. Naše tělo se postupně zhmotňuje a v okamžiku, kdy naše končetiny začnou růst máme pocit, jako bychom byli natahováni na skřipci. V matčině lůně je horko a tma. Devět měsíců je naším domovem malý, pevně stlačený prostor plný nečistých látek. Máme pocit, že jsme stlačeni do malé těsně uzavřené vodní nádrže plné špinavé kapaliny, do které neprojde ani vzduch ani světlo.

V matčině lůně jsme se svými bolestmi a obavami úplně osamoceni. Jsme neuvěřitelně citliví na vše, co matka dělá. Když jde rychle, máme pocit, že padáme z vysoké hory a jsme z toho vyděšeni. Když má pohlavní styk, máme pocit, že jsme drceni a dušeni mezi dvěma těžkými předměty a propadáme panice. Když jen trochu poskočí, je to jako bychom byli z velké výšky mrštěni na zem. Když pije horký nápoj, cítíme se, jako bychom byli opařeni, a když pije něco studeného, cítíme se, jako bychom byli uprostřed zimy v ledové sprše.

Během porodu máme pocit, že jsme nuceni projít úzkou štěrbinou mezi dvěma skalami a po narození, jako novorozeně, je naše tělo tak citlivé, že jakýkoliv dotek je bolestivý. I když nás někdo v rukou velmi něžně chová, je to jakoby naše tělo propichovalo bodláčí, a i ty nejjemnější tkaniny jsou pro nás drsné a hrubé. Ve srovnání s měkkostí a jemností matčina lůna je jakýkoliv dotek hrubý a bolestivý. Když nás někdo zdvihne, máme pocit, že se houpeme nad ohromnou propastí, máme strach a znejistíme. Všechno, co jsme v minulém životě věděli, jsme zapomněli. Z matčina lůna si přinášíme jen bolest a zmatek. Cokoliv slyšíme je pro nás bezvýznamné, jako zvuk větru, neboť ničemu nerozumíme. V prvních týdnech jsme jako slepá, hluchá a němá osoba, trpící hlubokou ztrátou paměti. Když máme hlad, neumíme říci: „Já chci jíst“, a když nás něco bolí, neumíme říci: „Toto mě bolí“. Jediné, na co se zmůžeme, je prolévat horké slzy a urputně se zmítat. Naše matka často nemá představu jaké bolesti a nepohodlí prožíváme. Než nás všemu naučí – jak jíst, sedět, chodit a mluvit, jsme naprosto bezmocní.

Nejvíce zranitelní jsme v prvních týdnech našeho života, avšak naše bolesti, tím jak vyrůstáme, nepřestávají. Po celý život budeme prožívat  nejrůznější druhy utrpení. Když rozděláme oheň ve velkém domě, teplo ohně prostupuje celým stavením, a zdroj všeho tepla je právě tento ohně. Stejně tak, protože jsme se narodili v samsáře, utrpení prostupuje celým naším životem a příčina veškerého utrpení, které prožíváme pochází z našeho poskvrněného znovuzrození.

Lidské znovuzrození zamořené jedem sebeklamů sebe-ulpívání, je základem našeho lidského utrpení. Bez tohoto základu by lidské problémy neexistovaly. Bolesti narození se postupně promění v bolesti nemoci, stárnutí a smrti – jsou jedním kontinuem.

NEMOC

Zrození vede také k utrpení nemoci. Stejně jako v zimě vítr a sníh odnesou krásu zeleně luk, stromů, lesů a květin, stejně tak nemoc odnáší mládí a krásu těla, ničí jeho sílu a schopnost našich smyslů.Většinou se cítíme dobře, ale jakmile onemocníme, nemáme sílu pro každodenní činnosti. I mistr boxu, který obvykle porazí všechny své soupeře, když onemocní, je naprosto bezmocný. S nemocí, nejen že zmizí všechny naše denní radosti, musíme se navíc dnem i nocí, potýkat s nepříjemnými pocity.

Když onemocníme, jsme jako pták, který se na obloze vznášel a byl náhle sestřelen. Všechna jeho nádhera i síla jsou v tom okamžiku zničeny a on padá k zemi jako kus olova. Podobné je to s námi, jakmile onemocníme, jsme zcela neschopní. Při vážném onemocnění, se může stát, že budeme závislí na pomoci jiných lidí a je možné, že dokonce ztratíme kontrolu nad tělesnými funkcemi. Tato změna je velmi těžká obzvláště pro ty, kteří jsou velmi hrdí na svou nezávislost a fyzickou sílu.

Jsme znechuceni nemocí, protože nejsme schopni normálně pracovat a splnit úkoly, které jsme si určili. Jsme snadno nemocí popuzeni a máme depresi z vlastní nemohoucnosti. Nemůžeme se věnovat obvyklému potěšení, jako je např. sport, tanec, pití a bohaté jídlo, anebo společnosti našich přátel. Kvůli tomuto omezení se cítíme hůř a navíc musíme snášet tělesné bolesti, které každá nemoc přináší.

Nejenom, že při onemocnění trpíme nechtěnými bolestmi, které nemoc zavinila, musíme se potýkat i s jinými nežádoucími okolnostmi. Musíme se například podrobit předepsanému léčení, ať už to jsou odporně chutnající léky, řada injekcí, závažná operace anebo omezení věcí, které máme velmi rádi. V případě operace musíme jít do nemocnice a podřídit se nemocničnímu řádu. Možná, že budeme nuceni jíst to, co nemáme rádi, ležet celý den v posteli a nic nedělat, a mít strach z operace. Možná nám doktor přesně nevysvětlí co vlastně náš problém je, a jestli vůbec očekává, že operaci přežijeme.

Jestliže se dozvíme, že je naše nemoc nevyléčitelná, bez duchovní zkušenosti budeme trpět úzkostmi, strachem a lítostí. Podlehneme depresi a vzdáme se veškeré naděje, anebo se na naší nemoc rozzlobíme jako na nepřítele, který nás zlomyslně zbavuje všech radostí.

STÁRNUTÍ

Zrození též přináší bolesti stárnutí. Stárnutí nás okrádá o krásu, zdraví, pěknou postavu a  jemnou plet', vitalitu a pohodlí. Ve stáří se staneme předmětem pohrdání. Stáří přináší mnohé nechtěné bolesti a rychle nás vede k smrti.

Jak stárneme, ztrácíme veškerou krásu mládí, naše silné a zdravé tělo zeslábne a trpí nemocemi. Naše, kdysi pevná a skvěle utvořená postava se ohne a ztratí formu, svaly a pokožka se scvrknou tak, že údy visí jako tenké tyčky a kosti vystupují na povrch. Vlasy ztratí barvu a lesk, pleť svou zářivost. Vrásky v obličeji zdeformují naší podobu. Milarepa řekl:

Jak vstávají staří lidé? Těžce, jako by vytahovali zapíchnutý kůl ze země. Jak staří lidé chodí? Když se jim podaří postavit se na nohy chodí opatrně, jako lovec ptáků. Jak si staří lidé sedají? Dosednou, jako když se přetrhne popruh těžkého břemena.

V následující básni, napsané učencem Gungtangem, se můžeme zamyslet nad utrpením stáří:

Ve stáří nám zbělají vlasy,

ne však proto, že bychom je čistě umyli;

je to znamení, že brzy potkáme Pána smrti.

Na čele se nám utvoří vrásky,

Není to však přebytečná pokožka;

je to varování Pána smrti: „Brzy zemřeš“

Vypadají nám zuby,

ne však proto, aby udělaly místo novým;

je to znamení, že brzy nebudeme schopni jíst lidskou stravu.

Naše obličeje jsou ošklivé a nepříjemné,

není to však nasazená maska;

je to znamení, že jsme ztratili masku mládí.

Hlava se nám pokyvuje ze strany na stranu,

ne však proto, že s něčím nesouhlasíme;

to Pán smrti ji hůlkou v pravé ruce uhodil.

Chodíme ohnutí a díváme se na zem,

jako bychom hledali ztracenou jehlu;

je to však znamení toho, že hledáme ztracenou krásu a paměť.

Ze země vstáváme po čtyřech,

jako bychom chtěli napodobit zvířata;

je to však znamení toho, že jsou naše nohy příliš slabé na to, aby nás udržely.

Sedáme si zprudka, jako bychom upadli,

ne však proto, že jsme rozzlobeni;

to naše tělo ztratilo svou sílu.

Tělo se nám při chůzi pohupuje,

ne však proto, že se cítíme důležití;

je to znamení, že naše nohy nemají sílu nás udržet.

Třesou se nám ruce

ne však proto, že nás svrbí něco ukrást;

je to znamení svědících prstů Pána smrti, který nám bere náš majetek.

Jíme velmi málo,

ale ne proto, že jsme lakomí;

je to znamení, že nemůžeme strávit potravu.

Často sípeme,

ne však proto, že šeptáme nemocným mantry;

je to znamení, že se náš dech brzy vytratí.

V mládí máme sílu cestovat po celém světě, ale ve stáří sotva dojdeme k vlastní brance. Zeslábneme tak, že se většinou nemůžeme zúčastnit světského dění a i naše duchovní činnost je často omezena. Jsme příliš slabí vykonávat ctnostné činy, paměť nám neslouží a máme jen málo energie k zamyšlení a meditaci. Nemůžeme se zúčastnit vyučování v místech nám těžko dostupných, nebo nepohodlných k pobytu. Nemůžeme pomáhat druhým tam, kde je zapotřebí fyzické síly a dobrého zdraví. Díky těmto potížím staří lidé často zesmutní.

Ve stáří jsme jako hluchá a slepá osoba. Špatně vidíme, potřebujeme stále silnější brýle až nakonec nejsme schopni číst. Ztrácíme sluch a tak se stává, že naslouchat hudbě, televizi a nebo tomu, co kdo říká, se stává čím dál tím obtížnější. Ztrácíme paměť. Všechny aktivity, jak světské tak duchovní, jsou pro nás obtížné. Když meditujeme, je těžké dosáhnout nějaké výsledky, protože nám naše paměť neslouží a koncentrace je velmi slabá. Nemůžeme se také přinutit ke studiu. Pokud jsme se v mládí neučili a necvičili v duchovní praxi, ve stáří nám nezbude nic jiného než lítost a čekání na příchod Pána smrti.

Ve stáří nemáme ten samý požitek z jídla, pití nebo sexu, jako jsme měli dříve. Nemáme sílu sportovat a často nemáme sílu ani na pouhou zábavu. Naše životní síla se vytrácí, a proto se nemůžeme připojit k aktivitám mladých lidí. Když cestují, zůstáváme doma. Nikdo nás nechce vzít s sebou a nikdo nás nenavštěvuje, protože jsme staří. Dokonce ani naše vlastní vnoučata s námi nechtějí zůstat velmi dlouho. Staří lidé si často myslí: „Jak by bylo krásné, kdyby mladí se mnou zůstali. Mohli bychom se procházet a já bych jim mohl ukázat různé věci“, ale mladí lidé nechtějí být do těchto plánů zahrnuti. A tak, jak se život starých lidí chýlí ke konci, pociťují bolest z opuštění a samoty.Většina starých lidí prožívá mnoho typických bolestí stáří.

SMRT

Zrození též přináší utrpení smrti. Pokud jsme v průběhu života těžce pracovali, abychom nahromadili majetek a pokud na něm lpíme, tak v době smrti budeme velmi trpět při pomyšlení: „Teď tu musím všechen můj drahocenný majetek zanechat.“ I teď, většinou neradi půjčujeme či darujeme z vlastního majetku něco, čeho si velmi vážíme. Není tedy divu, že jsme zdrceni vědomím, v době smrti opustit naprosto vše.

Když zemřeme, musíme opustit i naše nejbližší přátele. Musíme opustit svého partnera i přesto, že jsme spolu pravděpodobně žili mnoho let a nikdy nebyli odloučeni, ani na jeden den. Jestliže jsme ke svým přátelům silně připoutáni, v době smrti tím budeme velmi trpět. Budeme je držet za ruku a na nic jiného se v tom okamžiku nezmůžeme. Nebudeme schopni zastavit proces smrti, ani když nás budou prosit, abychom zůstali. Obvykle žárlíme na někoho, ke komu jsme silně připoutáni, protože nás třeba jen na chvíli opustí, aby ztrávil čas s někým jiným. V době smrti jsme však nuceni navždy zanechat své přátelé s druhými. Musíme opustit všechny, včetně své rodiny a lidí, kteří nám v tomto životě pomáhali.

Tělo, kterého jsme si tak cenili, a o které jsme tolik pečovali, musíme v době smrti opustit. Stane se bezduché jako kámen a bude pohřbeno nebo zpopelněno. Pokud si duchovními zkušenostmi nevybudujeme vnitřní ochranu, v době smrti budeme prožívat strach spojený s úzkostí a fyzickou bolestí.

V době smrti vědomí opustí tělo a s ním zároveň i všechny potenciály, které jsme v mysli nashromáždili konáním dobrých či špatných skutků. Nic jiného si z tohoto světa neodneseme. Všechny ostatní věci nás oklamou. Smrt ukončí všechny aktivity, rozhovory, schůzky s přáteli, jídlo i spánek. Vše skončí v den smrti, opustíme vše, včetně prstenů na prstech. Tibetští žebráci, aby se mohli ubránit před psi, nosí s sebou hůl. Abychom to zcela pochopili ztrátu, kterou smrt přinese, připomeňme si žebráka, který v době smrti musí opustit jeden z nejnuznějších lidských majetků, svou starou hůl. Jediným majetkem mrtvých po celém světě jsou jejich jména vytesaná do kamene.

OSTATNÍ DRUHY UTRPENÍ

Trpíme odloučením, prožíváme to co nechceme, nebo nemůžeme splnit vlastní přání – což zahrnuje utrpení chudoby a , že jsme zraňováni a ohrožováni lidmi a jinými bytostmi, vodou, ohněm, větrem a zemí. I před tím, před naším konečným odloučení v době smrti, se musíme někdy i když jen dočasně rozloučit s lidmi či věcmi, které máme rádi, což způsobí mentální utrpení. Možná, že jsme nuceni opustit svou vlast, všechny přátele a příbuzné, anebo jsme nuceni vzdát se svého povolání, které milujeme. Možná, že ztratíme dobrou pověst. Mnohokrát v tomto životě strádáme, protože musíme opustit lidi, kteří jsou nám blízcí, anebo zanechat či opustit věci, které nás těší a přitahují. Avšak v době smrti musíme navždy opustit všechny přátele i potěšení a všechny vnější i vnitřní podmínky pro praxi Dharmy, které jsme v tomto světě měli.

Často se musíme setkávat a žít s lidmi, které nemáme rádi anebo prožívat nepříjemné situace. Někdy se můžeme ocitnou ve velmi nebezpečných situacích ohroženi požárem, povodní či násilím, jako je povstání nebo bitva. Život nám znepříjemňují i méně extrémních situace. Občas nám okolnosti zabraňují v naplánovaných aktivitách. Například za slunečného dne si chceme vyrazit na pláž, ale skončíme v dopravní zácpě. Jsme neustále vystaveni zásahům démona vnitřního zaslepení, který narušuje naši mysl a duchovní praxi. Okolnosti, které porušují naše plány, a které nám zabraňují dělat to, co si skutečně přejeme, se nedají vyčíslit. Je to jako bychom žili nazí v trní – při každém pohybu jsme zraňováni okolnostmi. Lidé a věci jsou jako trny, které propichují naše tělo a žádná situace není úplně uspokojivá. Čím větší máme přání a plány, tím větší je naše zklamání. Čím více toužíme po určitých situacích, tím více se nacházíme v situacích, které nechceme. Jako by každá touha přinášela specifické překážky. Nežádoucí situace však přicházejí, aniž bychom o ně prosili. Dá se říci, že jediné co přichází bez námahy, jsou právě tyto nechtěné situace. Nikdo nechce zemřít, přesto smrt přichází, aniž bychom o ni prosili. Nikdo nechce být nemocný, ale i nemoc přichází, aniž bychom o ni stáli. Protože jsme se zrodili bez svobody a možnosti kontroly do nečistého prostředí a v nečistém těle, nechtěné situace nás přímo zasypávají. Zkušenosti tohoto druhu jsou však v samsáře zcela přirozené.

Máme nespočet tužeb, ale ať se snažíme jak chceme, nikdy nemáme pocit uspokojení. A i když se nám přání vyplní, výsledek není podle našich představ. Vlastníme sice předmět našeho snažení, ale uspokojení v něm nenajdeme. Například sníme o tom, že zbohatneme, a když se tak skutečně stane, náš život nebude takový, jak jsme si ho představovali, nemáme pocit, že se naše přání splnilo. Je to tím, že naše přání se s narůstajícím bohatstvím nezastaví. Čím jsme bohatší, tím jsou větší i naše přání. Bohatství, které hledáme neexistuje, protože hledáme částku bohatství, která by uspokojila všechny naše touhy, to však ani to největší bohatství nemůže vyplnit. Naopak, tím, že dosáhneme toho po čem jsme toužili, vytvoříme nové příležitosti k nespokojenosti. S každou chtěnou věcí přichází věci nechtěné. Tak například s bohatstvím je spojeno placení daní, nejistota a složité finanční záležitosti. Tyto nežádoucí okolnosti nám kazí pocit uspokojení. Podobně třeba sníme o dovolené v exotických krajích, a možná se tam i dostaneme, ale náš pobyt neproběhne podle našich představ. Dostaneme třeba úpal a utratíme víc peněz, než jsme plánovali.

Zamyslíme-li se nad našimi touhami zjistíme, že jsou zcela přehnané. Chceme od samsáry jen ty nejlepší věci, nejlepší práci, nejlepšího partnera, nejlepší pověst, nejlepší dům, nejlepší auto, nejlepší dovolenou. To, co není nejlepší, to nás neuspokojí, přesto se však i nadále ženeme za něčím, co nemůžeme najít. Žádná ze světských radostí neuspokojí úplně a perfektně naše touhy. Neustále se vyrábějí nové věci a všude najdeme nové reklamy oznamující, že právě dnes se na trhu objevila ta úplně nejlepší věc. Jenže za pár dní později, se objeví další reklama na mnohem lepší produkt než ten, který nám byl představen před několika dny. Nových produktů, které podněcují naše přání, není nikdy konec.

Děti ve škole nikdy neuspokojí svoji ctižádost nebo ctižádost svých rodičů. Jsou třeba těmi nejlepšími ve třídě, nebudou však spokojeny dokud nedosáhnou stejného výsledku i v následujícím roce. Chtějí-ly být úspěšné v zaměstnání, jejich ctižádost zesílí jako nikdy před tím a nedovolí jim, aby se spokojeně zastavily a odpočinuly si nad dobře vykonanou prací.

Možná nás napadne, že snad venkované mají jednodušší život, a proto musí být spokojenější. Když se však podíváme blíže, zjistíme, že i oni hledají co najít nemohou. Nežijí v klidu a spokojenosti, neboť i jejich životy jsou plné problémů a obav. Jejich živobytí závisí na mnoha nejistých a neovladatelných činitelích, jako je například počasí. Venkované nejsou o nic více spokojenější než podnikatelé, kteří žijí a pracují ve městě. Když podnikatelé s aktovkou v ruce každé ráno vykračují do práce, navenek vypadají uhlazeně a kompetentně, ale i v jejích srdcích sídlí nespokojenost. I oni hledají něco, co nemohou najít.

Úvahou můžeme dojít k názoru, že je to náš majetek, který nám překáží v nalezení toho, co hledáme. Ale ani chudí lidé nenacházejí to, po čem touží. Mnoho chudých lidí těžce najde i ty nejzákladnější životní potřeby; milióny lidí ve světě trpí extrémní chudobou.

Ať děláme, co děláme, utrpení z nespokojenosti se nevyhneme. Domníváme se, že když budeme mít nového partnera, novou práci, nebo neustále cestovat, že najdeme to, po čem toužíme; ale i kdybychom procestovali celý svět a v každém městě měli nového milence či milenku, stejně budeme toužit po novém místě a nové lásce. V samsáře se naše tužby a přání nikdy nevyplní.

Kohokoliv potkáme muže či ženu, buď ve vyšším nebo nižším postavení, liší se od sebe pouze vzhledem, oblečením, chováním a stavem. V základě jsou si však všichni rovni, neboť každý z nich má životní problémy. Kdykoliv máme nějaký problém, jednoduše to svádíme na okolnosti a věříme tomu, že změnou vnějších okolností se náš problém vyřeší. Proto obviňujeme jiné lidi, přátele, stravu, vládu, dobu, počasí, společnost, dějiny a tak podobně. Vnější okolnosti však nejsou hlavní příčinou našich problémů. Měli bychom si uvědomit, že všechna fyzická i mentální utrpení, kterými procházíme, jsou důsledkem znovuzrození poskvrněného jedem vnitřních klamů. Příčinou různého lidského utrpení je poskvrněné zrození v lidské říši. Příčinou utrpení zvířat je jejich poskvrněné znovuzrození v říši zvířat. Hladoví duchové nebo pekelné bytosti musí procházet určitým utrpením způsobeným znovuzrozením jako hlavový duch nebo pekelná bytost. Dokonce ani bohové nejsou bez utrpení, protože i jejich znovuzrození je poskvrněné. Tak jako člověk chycený v pasti zuřícího ohně je zachvácen hrůzou, tak i my bychom měli být zachváceni hrůzou z nesnesitelných utrpení v nekonečném cyklu poskvrněných znovuzrození. Tato hrůza je skutečné zřeknutí se, neboť se zrodila z moudrosti.

Na závěr, po úvaze nad výše uvedeném vysvětlení, bychom se měli zamyslet:

Popírat utrpení příštích životů nepřináší žádný užitek; až na mně dopadnou, bude příliš pozdě se před nimi ochraňovat. V této lidské podobě mám možnost osvobodit se trvale od utrpení všech budoucích životů, a proto si právě teď >musím vybudovat ochranu. Nebylo by většího bláznovství a klamu, než se nesnažit tento cíl dosáhnout a dovolit, aby můj život byl prázdný a beze smyslu. Proto musím právě teď vynaložit úsilí k dosažení trvalého osvobození od utrpení nesčetných budoucích životů.

O tomto rozhodnutí přemýšlíme tak dlouho, až v nás vyvstane spontánní přání se trvale od utrpení mnoha budoucích životů osvobodit. To je skutečné uskutečnění zřeknutí se. V okamžiku, kdy tohoto poznání dosáhneme, jsme na cestě k osvobození. V tomto kontextu osvobození znamená svrchovaný trvalý mír mysle známý jako „nirvána“, které nám poskytne čisté a věčné štěstí.

ČEHO BYCHOM MĚLI ZANECHAT

V Sútře čtyř ušlechtilých pravd Buddha říká: „Měli byste opustit původ.“ Buddha nám radí, abychom opustili původ utrpení, jinak se od utrpení nesčetných budoucích životů nikdy natrvalo neosvobodíme. „Původ“ v tomto kontextu znamená naše klamy a především klam sebe-ulpívání. „Sebe-ulpívání“ je zdrojem všech utrpení a problémů, a proto se mu říká „původ“, nebo též „vnitřní démon“.  Klamy jsou mylná vědomí, která rozvracejí duševní klid, zdroj štěstí; nemají jinou funkci než  nám ubližovat. Klamy, jako je sebe-ulpívání, jsou usazeny v našem srdci a neúnavně, dnem i nocí nám ubližují ničením našeho duševního klidu. V samsáře, v koloběhu poskvrněného života, nikdo nemůže zažít skutečné štěstí, protože duševní mír, zdroj štěstí všech bytostí, je neustále ničen vnitřním démonem sebe-ulpívání.

Nevědomost sebe-ulpívání je mysl, která mylně věří tomu, že naše já, naše tělo a všechny ostatní věci, které  běžně vnímáme, skutečně existují. Tato nevědomost je důvod, že jsme přitahováni věcmi, které se nám líbí a odpuzováni věcmi, které se nám nelíbí. Z tohoto důvodu se dopouštíme různých negativních činů a jejich důsledkem zažíváme nejrůznější utrpení a problémy jak v tomto, tak i v následujících životech.

Nevědomost sebe-ulpívání je vnitřní jed, který je ze všech jedů ten nejškodlivější. Vzhledem k tomu, že je naše mysl tímto vnitřním jedem znečištěna, pohlížíme na všechno mylným způsobem a zažíváme tak halucinacím podobná utrpení a problémy. Ve skutečnosti naše já, naše tělo a všechny ostatní věci, které běžně vnímáme, neexistují. Sebe-ulpívání lze přirovnat k jedovatému stromu, ostatní klamy k jeho větvím a všechna naše utrpení a problémy k jeho ovoci; je základním zdrojem všech našich klamů, utrpení a problémů. Měli bychom tedy pochopit, že trvalým opuštěním sebe-ulpívání všechna naše utrpení a problémy tohoto života i nesčetných budoucích životů navždy pominou. Velký jogín Saraha řekl: „Když navždy zbavíte svou mysl sebe-ulpívání, budete bez pochyb trvale osvobozeni od utrpení.“ Po úvaze a pochopení výše uvedeného vysvětlení, bychom se měli zamyslet:

Musím vynaložit veškeré úsilí na to, abych rozpoznal, omezil a nakonec úplně opustil nevědomost sebe-ulpívání.

Měli bychom o tomto rozhodnutí každý dne meditovat a uvést ho do denní praxe.

V ČEM BYCHOM SE MĚLI CVIČIT

V Sútře čtyř vznešených pravd Buddha říká: „Měli byste praktikovat cestu.“ V této souvislosti „cesta“ neznamená vnější cestu vedoucí z jednoho místa do druhého, ale vnitřní cestu duchovního poznání vedoucí k čistému štěstí osvobození a osvícení.

Praxe stupňů cesty k osvobození může být shrnuta do tří cvičení: cvičení vyšší morální disciplíny, vyšší koncentrace a vyšší moudrosti. Říká se jim „vyšší“, neboť jsou motivována zřeknutím se. Jsou skutečnou cestou k osvobození, proto bychom je měli praktikovat.

Podstatou morální disciplíny je ctnostné odhodlání zbavit se nevhodných činností. Cvičením morální disciplíny, zanecháme nevhodné jednání a nahradíme je chováním ctnostným. Takto budou všechny naše činy motivované ctností a správně provedeny. Morální disciplína je pro každého velmi důležitá, neboť nás i druhé ochraňuje před budoucími problémy. Očišťuje nás a tím i naše činy. Potřebujeme být čistí a ryzí. Očistit pouhé tělo nestačí, protože naše tělo není naše já. Morální disciplína je jako úrodný lán, který podporuje a rozvíjí plody našeho duchovního uskutečnění. Je velmi obtížné dosáhnout pokroku v duchovním cvičení bez cvičení morální disciplíny. Cvičení vyšší morální disciplíny znamená být s touto praxí, motivovanou zřeknutím se, hluboce obeznámeni.

Druhé vyšší cvičení je cvičení ve vyšší koncentraci. Podstatou koncentrace je jednobodově soustředěná ctnostná mysl. Pokud si tuto mysl uchováme, budeme prožívat duševní mír a štěstí. Cvičením v koncentraci předcházíme rozptýlení a soustřeďujeme se na ctnostný předmět. Trénink koncentrace je velmi důležitý, protože v rozptýlenosti ničeho nedosáhneme. Cvičením ve vyšší koncentraci, motivováni zřeknutím se, se hluboce obeznámíme tím, jak zastavit rozptýlení a jak se soustředit na ctnostné předměty. Ať už se cvičíme v jakékoliv praxi Dharmy, s jasnou a pevnou koncentrací velmi snadno pokročíme. Rozptýlení je  hlavní překážkou praxe Dharmy. Cvičení morální disciplíny zabraňuje hrubému rozptýlení, cvičení koncentrace zabraňuje subtilnímu rozptýlení; společně urychlují výsledky praxe Dharmy.

Třetím vyšším cvičením je cvičení ve vyšší moudrosti. Podstatou moudrosti je ctnostná a inteligentní mysl, jejíž funkcí je pochopit smysluplné předměty, jako je například existence minulých a budoucích životů, karma a prázdnota. Porozumění těchto předmětům přináší jak tomuto životu, tak i nesčetným budoucím životům velký význam. Mnozí lidé jsou velmi inteligentní, ví jak zničit své nepřátele, jak se starat o rodinu, jak najít to, po čem touží a podobně, ale to není moudrost. Takovou inteligenci mají i zvířata. Světská inteligence je klamná, zatímco moudrost nás nikdy nezklame. Moudrost je naším vnitřním Duchovním průvodcem, který nás přivádí na správnou cestu, je duchovním zrakem, který nám ukazuje a pomáhá pochopit minulé i budoucí životy a speciální spojení mezi činy z minulých životů a zkušenostmi tohoto života, známé jako „karma“. Karma je velmi rozsáhlý a subtilní předmět, který můžeme pochopit pouze moudrostí. Cvičení ve vyšší moudrosti, motivované zřeknutím se, nás učí rozvinout a rozšířit moudrost úvahou a meditací o prázdnotě. Je to mimořádně hluboká moudrost. Předmět moudrosti „prázdnota“, neznamená nicotu, ale skutečnou podstatu všech jevů. Podrobný popis prázdnoty je uveden v kapitole Cvičení konečné bódhičity.

Tři vyšší cvičení jsou skutečné metody k dosažení trvalého osvobození od utrpení jak v tomto životě, tak i v nesčetných budoucích životech. Následující přirovnání nám to pomůže pochopit. Když chceme uříznout strom, potřebujeme k tomu pilu, avšak samotná pila strom neuřízne. Potřebujeme k tomu ruce a ty jsou zase závislé na těle. Podle tohoto přirovnání je cvičení vyšší morální disciplíny tělem, cvičení ve vyšší koncentraci rukama, a cvičení ve vyšší moudrosti pilou. Společným použitím všech tří cvičení, můžeme jedovatý strom nevědomosti sebe-ulpívání, odříznout a s ním automaticky zničit ostatní klamy – jeho větve –  a všechna utrpení a problémy – jeho ovoce. Tehdy dosáhneme trvalého osvobození od utrpení tohoto života i životů budoucích a dosáhneme svrchovaného trvalého míru mysli, známého jako „nirvána“ či osvobození. Tehdy vyřešíme všechny naše lidské problémy a dosáhneme skutečného smyslu života.

Po zvážení výše uvedených vysvětlení bychom se měli zamyslet:

Vzhledem k tomu, že tři vyšší cvičení jsou skutečnou metodou k dosažení osvobození od utrpení tohoto i nesčetných budoucích životů, musím na tuto praxi vynaložit veškeré úsilí.

Měli bychom o tomto rozhodnutí každý dne meditovat a uvést ho do denní praxe.

ČEHO BYCHOM MĚLI DOSÁHNOUT

V Sútře čtyř vznešených pravd Buddha říká: „Měli byste dosáhnout ukončení.“ V tomto kontextu „ukončení“ znamená trvalé ukončení utrpení, společně s jeho kořenem, nevědomosti sebe-ulpívání. Buddha nám proto radí, abychom se nespokojili s dočasným osvobozením od jednotlivých utrpení, ale zaměřili se na dosažení konečného cíle tohoto života, svrchovaného trvalého míru (nirvány) a ryzího, věčného štěstí osvícení.

Každá živá bytost, nikoho nevyjímaje, musí život za životem, do nekonečna, prožívat cyklus stárnutí, nemoci, smrti a znovuzrození. Měli bychom podle Buddhova příkladu vyvinout silné přání se tohoto nekonečného cyklu zřeknout. Když žil Buddha se svou rodinou v paláci, viděl jak jeho poddaní těmito útrapami neustále prochází, a proto se pevně rozhodl dosáhnout osvícení, velkého osvobození, aby mohl vést všechny lidské bytosti ke stejnému cíli.

Buddha nám neradí, abychom zanechali denních aktivit nezbytných pro život, které nás ochraňují před chudobou, anebo zanedbávali životní prostředí, určité nemoci a podobné problémy. Ale ať jsme sebe-úspěšnější, nikdy nebudeme schopni tyto problémy trvale vyřešit. V nesčetných budoucích životech budeme nuceni je prožívat stejně tak, jako v tomto životě, bez ohledu na to, kolik úsilí na odstranění utrpení chudoby, problémů životního prostředí i nemocí, které se celým světem šíří, vynaložíme. A navíc, moderní technologie má velký význam a moc, a tak ve světě vznikají mnohá a větší nebezpečí, jaká dříve neexistovala. Z tohoto důvodu bychom se neměli spokojit jen s dočasným osvobozením od určitého utrpení, ale měli bychom vynaložit veškeré úsilí na dosažení trvalého osvobození právě teď, kdy k tomu máme příležitost.

Připomeňme si, jak vzácný je náš lidský život. Tak například ti, kteří měli pošetilé názory a popírali hodnoty duchovní praxe, se narodili dejme tomu jako zvířata, a proto nemají možnost zapojit se do duchovní praxe, jediné cesty vedoucí ke smysluplnému životu. Jejich současné znovuzrození v podobě zvířete je samo o sobě překážkou, a bere jim možnost naslouchat, porozumět, přemýšlet a meditovat o duchovním učení. Jak již bylo dříve uvedeno, jenom lidé nemají tyto překážky a naopak mají všechny potřebné podmínky pro praxi duchovních cest, které vedou k věčnému míru a štěstí. Spojení svobody a všech potřebných podmínek, které jsou nám k dispozici, vytváří speciální charakteristiku našeho lidského, tolik cenného, života.

Na závěr bychom se měli zamyslet:

Neměl bych se spokojit s pouhým dočasným osvobozením od jednotlivých utrpení, která mohou prožívat i zvířata. Musím dosáhnout trvalého osvobození od nevědomosti sebe-ulpívání, kořene všech utrpení, a proto se budu upřímně cvičit ve třech vyšších cvičeních.

Měli bychom o tomto rozhodnutí každý dne meditovat a uvést ho do denní praxe. Tak povedeme sami sebe na cestu osvobození.

Cesta osoby velkého rozhledu

V tomto kontextu se „osoba velkého rozhledu“ vztahuje na někoho, kdo má všechny potřebné schopnosti k rozvoji duchovního porozumění a naplnění.

Toto téma je rozsáhlé a hluboké a obsahuje jak Sútru tak Tantru, proto bude podrobněji vysvětleno v následujících kapitolách a v Moderním buddhismu – Svazek 2: Tantra.

SVRCHOVANĚ DOBRÉ SRDCE – BÓDHIČITTA

Upřímné přání dosáhnout trvalého osvobození, neboli zřeknutí se, bychom měli udržovat dnem i nocí. Je branou k osvícení – svrchovanému, trvalému míru mysli – a je základem pro všechna hlubší uvědomění. Neměli bychom se spokojit s hledáním osvobození jen pro sebe; měli bychom myslet na blaho druhých živých bytostí. Nesčetné množství bytostí se utápí v oceánu samsáry a zažívá při tom nesnesitelná utrpení. Každý z nás je pouze jedna osoba, zatímco druhých bytostí je nesčetně, a proto svoboda a štěstí druhých je daleko důležitější než naše. To je důvod, proč se musíme vydat na cestu bódhisattvy, na cestu vedoucí ke stavu plného osvícení.

Bránou, kterou vstoupíme na cestu bódhisattvy, je bódhičitta. „Bódhi“ znamená osvícení a „čitta“ znamená mysl. Bódhičitta je mysl, která chce prospívat každé jednotlivé bytosti, a proto si spontánně přeje dosáhnout osvícení. V okamžiku, kdy si tuto vzácnou mysl bódhičitty vypěstujeme, staneme se bódhisattvou, neboli osobou, která si spontánně přeje dosáhnout osvícení pro blaho všech živých bytostí. Zároveň se staneme synem nebo dcerou Buddhy přemožitele.

Ale toto svrchované, dobré srdce bódhičitty nevypěstujeme bez příprav. Dže Congkhapa řekl:

Budeme-li zalévat půdu něžné lásky opatrující láskou,

a budeme-li zasévat semena přející lásky a soucitu,

vyroste léčivý strom bódhičitty.

Z toho vyplývá, že je pět přípravných fází cvičení bódhičitty: 1. cvičení něžné lásky; 2. cvičení opatrující lásky; 3. cvičení přející lásky; 4. cvičení všezahrnujícího soucitu; 5. cvičení skutečné bódhičitty.

CVIČENÍ NĚŽNÉ LÁSKY

V tomto cvičení se učíme rozvíjet a udržovat dobrosrdečnost a pocit blízkosti bez rozdílu ke všem živým bytostem. Tato něžná láska učiní naši mysl ryzí a vyváženou, a připraví základy pro zrození opatrující lásky ke všem živým bytostem. Za normálních okolností je naše mysl nevyvážená; buď na někom  ulpíváme a jsme jím přitahováni, anebo z nahněvanosti udržujeme velký odstup. S takto nevyváženou myslí je nemožné vypěstovat svrchované dobré srdce bódhičitty. Nevyvážená mysl je zdrojem všech našich každodenních problémů. O některých lidech si myslíme, že jsou našimi nepřáteli, protože nám ubližují. Jak bychom tedy mohli k takovým lidem být dobrosrdeční a blízcí? Tento způsob myšlení není správný. Lidé, o kterých si myslíme, že jsou našimi nepřáteli, jsou ve skutečnosti naše matky z minulých životů. Naše současná matka a matky z předešlých životů jsou všechny našimi matkami a jsou k nám všechny rovnocenně laskavé.

Není správné myslet si, že matky z našich předešlých životů již nejsou našimi matkami, protože je to tak dávno, co se o nás staraly. Kdyby měla naše současná matka dnes zemřít, přestala by být naší matkou? Určitě ne. Stále bychom ji za svoji matku považovali a modlili se za její štěstí. Totéž platí i o všech našich předchozích matkách. Zemřely sice, ale přesto zůstávají našimi matkami. Nerozpoznáváme se navzájem jen proto, že se náš vnější vzhled změnil.

V každodenním životě potkáváme mnoho různých živých bytostí, ať už lidi nebo jiné bytosti. Některé z nich považujeme za své přátele, některé za nepřátele, většina je nám však lhostejná. Tyto rozdíly vychází z mylného, platnou myslí neověřeného, myšlení. Neměli bychom následovat tuto mylnou mysl, měli bychom naopak rozpoznat a věřit, že všechny živé bytosti jsou našimi matkami. Kdykoliv někoho potkáme, měli bychom si myslet: „Tato osoba je moje matka.“ Takto si vypěstujeme dobrosrdečnost a pocit, že všechny živé bytosti jsou nám blízké. Přesvědčení, že všechny živé bytosti jsou našimi matkami je moudrost. která chápe smysluplný názor, že všechny živé bytosti jsou našimi matkami. Jakmile tento výklad pochopíme, náš současný život společně s nesčetnými následujícími životy, dostane hluboký smysl. Nikdy bychom se neměli vzdát tohoto prospěšného přesvědčení a názoru.

Měli bychom se následovně zamyslet:

Vzhledem k tomu, že je nemožné najít počátek mého mentálního kontinua znamená, že jsem v minulosti musel mít nesčetná znovuzrození, a pokud jsem měl nesčetná znovuzrození, musel jsem mít i nesčetné matky. Kde teď všechny tyto matky jsou? Jsou to všechny dnes žijící bytosti.

Po opakovaném zvažování těchto bodů pevně uvěříme, že všechny živé bytosti jsou naše matky a o tomto přesvědčení meditujeme.

LASKAVOST ŽIVÝCH BYTOSTÍ

Jakmile jsme se přesvědčili o tom, že jsou všechny živé bytosti našimi matkami, přemýšlíme o jejich nesmírné laskavosti, kterou nám každá z nich prokázala v době, kdy naší matkou byla. Přemýšlíme také o všech ostatních laskavostech, které nám i jindy prokázaly.

Pokud by nás naše matka na začátku těhotenství nechtěla, postarala by se o jeho přerušení. Kdyby tak učinila, neměli bychom tento lidský život. Z laskavosti si nás ponechala v lůně a díky tomu se dnes můžeme těšit z výhod současného lidského života. Kdyby se o nás v našem dětství nestarala, určitě bychom se mohli zranit a byli teď postižení nebo slepí. Naštěstí nás naše matka nezanedbala. Dnem i nocí nás láskyplně opatrovala a naše potřeby pro ní byly důležitější než její vlastní. Neustále ochraňovala náš život. Nevadilo jí, že byl její spánek přerušován, že se musela vzdát normálních potěšení. Musela opustit svou práci, a když se její přátelé šli bavit, zůstávala doma. Utratila za nás všechny peníze, jen aby nám mohla dopřát nejlepší jídlo a nejlepší ošacení. Učila nás jíst, chodit a mluvit. Starala se o naší budoucnost a udělala vše, abychom měli dobré vzdělání. Bez její laskavosti bychom teď nemohli studovat to, co nás zajímá. Je to hlavně díky matčině laskavosti, že teď máme možnost studovat Dharmu a v budoucnu dosáhnout osvícení.

Jelikož není jediné bytosti, která by nebyla v některém z našich minulých životů naši matkou, a která v době, kdy jsme byli její dítě o nás nepečovala se stejnou laskavostí, jako o nás pečuje naše současná matka, proto jsou všechny živé velmi laskavé.

Laskavost živých bytostí není omezena jen na dobu, kdy byly našimi matkami. Naše každodenní potřeby jsou uspokojovány jen díky laskavosti druhých. Z minulého života jsme si nepřinesli vůbec nic, a přesto nám jiní v okamžiku našeho narození laskavě poskytli domov, jídlo, oblečení, a vše ostatní co potřebujeme. Vše, co nyní užíváme nám laskavě poskytli jiní, ať už v minulosti nebo současnosti.

Běžně používáme mnoho věcí, aniž bychom se z naší strany o ně přičinili. Zamyslíme-li se nad vymoženostmi jako jsou silnice, auta, vlaky, letadla, lodě, domy, restaurace, hotely, knihovny, nemocnice, obchody, peníze a tak dále, je jasné, že mnoho lidí muselo velmi těžce pracovat, aby tyto věci vytvořili. Přestože jsme na tyto služby nepřispěli, anebo přispíváme jen velmi málo, jsou nám všechny k dispozici. Tak veliká je laskavost druhých.

Druhým vděčíme nejen za všeobecné, ale i za duchovní vzdělání. Všechna uvědomění Dharmy, od prvního nahlédnutí až po konečného dosažení osvobození a osvícení, závisí na laskavosti druhých. Jsme lidské bytosti a většinou máme možnost dosáhnout svrchovaného štěstí osvícení. Je to tím, že máme příležitost vstoupit a následovat cestu osvícení, duchovní cestu motivovanou soucitem ke všem živým bytostem. Bránou, která vede na cestu osvícení, je soucit ke všem živým bytostem, všezahrnující soucit, který si vypěstujeme jedině tím, když předmětem našeho soucitu budou všechny živé bytosti. To dokazuje, že prostřednictvím velké laskavosti všech živých bytostí, které jsou předmětem našeho soucitu, máme příležitost nastoupit cestu k osvícení a dosáhnout svrchovaného štěstí osvícení. Z toho vyplývá, že všechny živé bytosti jsou nesmírně drahocenné a laskavé.

Z hloubi srdce bychom se měli zamyslet:

Všechny jednotlivé živé bytosti jsou z mého hlediska svrchovaně laskavé a vzácné. Společně mi umožňují dosažení ryzího a věčného štěstí osvícení – konečného cíle lidského života.

Jakmile to pochopíme a uvážíme, vyvineme dobré srdce a pocit rovnocenosti bez výjimky se všemi živými bytostmi. Zaměříme se na tento pocit a zůstaneme jednobodově soustředěni po co nejdelší dobu. Takovýmto opakovaným přemýšlením a meditováním, si vždy a za každé situace, udržíme dobré srdce a pocit blízkosti ke všem živým bytostem. Abychom pochopili význam, zachovávání osmi výhod něžné lásky, které jsou uvedeny v kapitole „přející láska“, měli bychom se v této praxi ze všech sil cvičit.

CVIČENÍ OPATRUJÍCÍ LÁSKY

Toto cvičení obsahuje dvě fáze: 1. Rovnocennost vlastního já a druhých; a 2. Záměna vlastního já za druhé.

ROVNOCENNOST VLASTNÍHO JÁ S DRUHÝMI

Tato praxe se nazývá „rovnocennost vlastního já s druhými“, protože se zde učíme pochopit, že naše štěstí a svoboda jsou stejně důležité jako štěstí a svoboda všech druhých živých bytostí. To, že se naučíme druhé opatrovat je nejlepším vyřešením našich každodenních problémů a zdrojem veškerého budoucího štěstí a duchovního bohatství.

Existují dva stupně opatrování druhých:1. opatrování druhých stejným způsobem, jako opatrujeme blízkého přítele nebo příbuzného; 2. opatrování druhých stejným způsobem, jako opatrujeme sami sebe. Druhý stupeň je hlubší. Když opatrujeme všechny živé bytosti tak, jako opatrujeme sami sebe, vypěstujeme si všezahrnující soucit, který je rychlou cestou k osvícení. Je to jeden ze základních bodů Kadam Lamrimu.

Při cvičení rovnocennosti vlastního já a druhých, se nejdříve zamyslíme nad následující úvahou:

Musím pochopit, že mé štěstí a svoboda i štěstí a svoboda všech druhých

živých bytostí, jsou stejně důležité neboť:

(1) Všechny živé bytosti mi prokázali velkou laskavost jak v tomto, tak i ve všech předešlých životech.

(2) Tak jako já, i všechny ostatní bytosti chtějí žít bez utrpení a prožívat jen štěstí. V tomto ohledu se od nich neliším, jsme naprosto stejní.

(3) Já jsem jen jedna bytost, zatímco všech druhých je nespočet. Jak se tedy mohu starat jen o sebe a nehledět na druhé? Moje štěstí i utrpení, ve srovnání se štěstím a utrpením druhých živých bytostí, jsou zanedbatelná.

Po opakovaném zamyšlení nad předcházející úvahou pevně uvěříme, že štěstí a svoboda nás samotných i všech živých bytostí jsou stejně důležité. Přesvědčeni touto úvahou se jednobodově soustředíme a setrváme co nejdelší dobu. Tuto úvahu a meditaci bychom měli opakovat až do té doby, kdy spontánně uvěříme, že štěstí a svoboda nás samotných i všech druhých živých bytostí je stejně důležitá. To je  uvědomění rovnocennosti vlastního já a druhých.

ZÁMĚNA VLASTNÍHO JÁ ZA DRUHÉ

Toto cvičení je rozděleno do tří fází: 1. Zamyšlení nad následky sebe-opatrování; 2. Zamyšlení nad přínosem opatrování druhých; 3. Skutečná záměna vlastního já za druhé.

ZAMYSLET SE NAD NÁSLEDKY SEBE-OPATROVÁNÍ

Co přesně znamená sebe-opatrování? Sebe-opatrování je mysl, která si myslí: „Já jsem důležitý“ a opomíjí všechny ostatní. Když myslíme na „já“ a „moje“, vnímáme inherentně existující já, opatrujeme je a věříme, že jeho štěstí a svoboda je nejdůležitější. To je mysl sebe-opatrování. Dbát o sebe není sebe-opatrování. Musíme o sebe dbát, abychom si uchovali tento lidský život a mohli usilovat o dosažení jeho pravého významu.

Sebe-opatrování a sebe-ulpívání jsou dva různé stavy jedné mysli. Sebe-ulpívání lpí na inherentně existujícím „já“ a sebe-opatrování si myslí, že toto „já“ je velmi vzácné, a že jeho štěstí a svoboda jsou nejdůležitější. Sebe-opatrování je běžný názor, který věří, že „já jsem důležitý“ a „moje štěstí a svoboda jsou důležité“ a opomíjí štěstí a svobodu druhých. Vychází z nevědomosti, protože ve skutečnosti žádné inherentní já neexistuje. Přesto však sebe-opatrující mysl o toto já pečuje a věří, že je ze všeho nejdůležitější. Tato pošetilá a klamná mysl neustále narušuje náš vnitřní mír a je velkou překážkou k dosažení pravého významu lidského života. Tato sebe-opatrující mysl nás od nepaměti provází život za životem, dokonce i ve spánku, když sníme.

V Průvodci boddhisattvovy cesty životem Šantidéva říká:

….všechna utrpení tohoto světa

pochází z přání štěstí jen pro sebe.

Utrpení na nás nejsou poslána za trest. Mají původ v sebe-opatrující mysli, která touží po štěstí pro nás samotné a nehledí na štěstí druhých. Můžeme to pochopit dvěma způsoby: 1. Sebe-opatrující mysl je tvůrcem všech utrpení a problémů: 2. Sebe-opatrování je základem k prožívání všech utrpení a problémů.

Trpíme, protože v minulých životech naše skutky, motivované sobectvím vlastního sebe-opatrování způsobily utrpení druhým. Následkem toho je, že procházíme současným utrpením a problémy. Takže skutečný tvůrce všech problémů a utrpení je sebe-opatrující mysl.

Utrpení a problémy, které v současné době prožíváme, mají specifický vztah k určitým činům z našich minulých životů. Tato skrytá spojení jsou velmi subtilní a nejsou zřejmá na první pohled. Jak již bylo vysvětleno, použijeme-li moudrost, a zvláště spolehneme-li se na Buddhovo učení o karmě, můžeme tuto souvislost pochopit. Všeobecně každý ví, že špatné skutky přinášejí špatné výsledky a naopak, že dobré skutky přinášejí výsledky dobré.

Sebe-opatrující mysl je též základem prožívání všech utrpení a problémů. Tak například, když se lidem nesplní jejich přání, mnozí z nich prožívají depresi, znechucení, smutek a mentální bolest a někteří dokonce uvažují o sebevraždě. To vše jen proto, že jejich sebe-opatrující mysl věří, že jejich vlastní přání jsou nesmírně důležitá. Proto je především mysl sebe-opatrování zodpovědná za všechny jejich problémy. Bez sebe-opatrování by zmizel základ těchto utrpení.

Při vážném onemocnění těžce snášíme naše utrpení, avšak nemoc nás souží jen proto, že pečujeme o sebe samotné. Když podobnou nemocí trpí někdo jiný, nemáme s tím žádný problém. Proč? Protože ani něj, ani o ni, nedbáme. Kdybychom však jiné opatrovali tak, jako opatrujeme sami sebe, těžko bychom jejich utrpení snášeli. To je soucit. Jak Šantidéva říká:

Utrpení, které prožívám,

neubližuje druhým.

Těžce ho však snáším,

neboť dbám jen sám o sebe.

Podobně, utrpení druhých

mně samotnému neubližuje.

Kdybych však o druhé dbal,

těžce bych jejich utrpení nesl.

Od nepaměti, život za životem, jsme se snažili uspokojit přání své sebe-opatrující mysli, neboť jsme věřili, že má pravdu. Vynaložili jsme spoustu sil hledáním štěstí okolo nás, ale nic z toho nezbylo. Podvedeni vlastní myslí sebe-opatrování jsme promarnili nespočet minulých životů. Motivováni touto myslí jsme pracovali jen pro náš vlastní prospěch, ale ničeho jsme nedosáhli. Tato pošetilá mysl zavinila, že všechny naše minulé životy byly prázdné a způsobila, že jsme si do tohoto lidského znovuzrození přinesli jen sebeklamy. Vteřinu po vteřině, den po dni, nás tato sebe-opatrující mysl jen klame.

Po zvážení těchto slov se zamyslíme:

Nic mi neškodí víc, než démon sebe-opatrování. Je to zdroj všech mých špatností, neštěstí, problémů a utrpení. Proto se musím zbavit svého sebe-opatrování.

Měli bychom o tomto rozhodnutí každý dne meditovat a uvést ho do denní praxe.

ZAMYSLET SE NAD PŘÍNOSEM OPATROVÁNÍ DRUHÝCH

Opatrujeme druhé, když pevně věříme, že jejich štěstí a svoboda jsou důležité. Péčí o druhé vytvoříme stálé a dobré vztahy s ostatními, náš každodenní život bude klidný a šťastný a budeme s nimi žít ve shodě. Nejdříve se cvičíme v kruhu vlastní rodiny, přátel a druhých okolo nás, a pak postupně okruh opatrující lásky rozšiřujeme až bez výjimky obsáhne všechny živé bytosti.

V „Průvodci bódhisattvovou cestou životem“ Šantidéva říká:

Veškeré štěstí tohoto světa

se rodí z přání, štěstí pro druhé.

Přemýšlíme-li o tom důkladně, uvědomíme si, že současné i budoucí štěstí je závislé na opatrování druhých, na přání, aby i oni byli šťastní. Protože jsme v minulých životech druhé opatrovali, dodržovali jsme morální disciplínu, nezabíjeli jsme, neubližovali jim, neokrádali a nepodváděli je. Pomáhali jsme jim materiálně, ochraňovali jsme je, byli jsme k nim trpěliví. Důsledkem těchto ctnostných činů máme nynější vzácný lidský život s možností prožívat lidská potěšení.

Okamžitým následkem opatrování druhých je odstranění mnohých každodenních problémů, které vznikají z hněvu, žárlivosti a sobeckého chování, a tím se naše mysl zklidní a upokojí. Protože budeme na druhé brát ohled, namísto hádek a sporů je budeme těšit. Když opatrujeme druhé, snažíme se jim spíše pomáhat než jim ubližovat a tím se samozřejmě vyhýbáme špatným činům. Nahradíme je dobrými činy jako je soucit, láska, trpělivost, materiální pomoc a ochrana, a tak vytvoříme příčinu našeho ryzího a věčného štěstí v budoucnosti.

Obzvláště, když opatrujeme druhé jako sami sebe, bude pro nás velmi těžké snášet jejich utrpení. Pocit, který utrpení druhých živých bytostí nemůže snést, je všezahrnující soucit. Tento soucit nás rychle povede k čistému a věčnému štěstí osvícení. Tak jako všichni předchozí Buddhové, i my se zrodíme z matky všezahrnujícího soucitu jako osvícený Buddha. Opatrování všech živých bytostí nám proto velmi rychle umožní dosáhnout osvícení.

Uvažujeme o všech těchto přínosech a pak si zamyslíme:

Vzácná mysl opatrující všechny živé bytosti, ochraňuje před utrpením nejen mne samotného, ale i všechny živé bytosti, přináší čisté a věčné štěstí a vyplňuje jak moje, tak i přání druhých. Musím proto neustále a bez výjimky všechny živé bytosti opatrovat.

Takto bychom měli meditovat každý den a v meditační přestávce, bychom měli naše odhodlání praktikovat. To znamená, že bychom měli skutečně opatrovat každou živou bytost, včetně zvířat.

SKUTEČNÉ CVIČENÍ ZÁMĚNY VLASTNÍHO JÁ ZA DRUHÉ

Záměna vlastního já za druhé znamená, že změníme předmět opatrování z nás samotných na všechny živé bytosti. Bez cvičení toho nedosáhneme. Jakým způsobem se v záměně vlastního já za druhé cvičíme? Tím, že pochopíme nesmírné negativní následky ochraňování sebe sama a velmi pozitivní přínosy získané opatrováním všech živých bytostí tak, jak je vysvětleno v předchozím textu, připomeneme si své odhodlání, zbavit se opatrování sebe sama a rozhodnutí, vždy a bez výjimky opatrovat všechny živé bytosti. Z hloubi srdce se zamyslíme:

Musím se vzdát opatrování sebe sama a začít bez výjimky opatrovat   všechny živé bytosti.

O tomto odhodlání meditujeme. Měli bychom se v této meditaci cvičit tak dlouho, až si spontánně myslíme, že štěstí a svoboda všech živých bytostí je mnohem důležitější než naše vlastní. Toto přesvědčení je uvědomění si záměny vlastního já za druhé.

CVIČENÍ PŘEJÍCÍ LÁSKY

S pochopením a přesvědčením, že štěstí a svoboda všech živých bytostí je mnohem důležitější než naše vlastní, vzbudíme v sobě přející lásku ke všem živým bytostem a zamyslíme se:

Jak by bylo krásné, kdyby všechny živé bytosti dosáhly ryzího a věčného štěstí osvícení! Kéž tohoto štěstí dosáhnou. Já sám udělám vše pro dosažení tohoto cíle.

Zůstaneme na vzácnou mysl přející lásky ke všem živým bytostem jednobodově zaměřeni po co nejdelší dobu. Tuto meditaci opakujeme do té doby, až si spontánně přejeme, aby všechny živé bytosti zažily štěstí osvícení. Toto spontánní přání je skutečné uvědomění si přející lásky.

Přející lásce se též říká „nezměrná láska“, neboť už jen samotnou meditací o přející lásce získáme nesmírné přínosy jak v tomto, tak i v nesčetných budoucích životech. Velký učenec Nagaržůna, na základě Buddhova učení, zaznamenal osm přínosů něžné a přející lásky: 1. Jediným okamžikem meditace o něžné a přející lásce nashromáždíme větší zásluhy, než kdybychom rozdávali třikrát denně jídlo všem hladovějícím tohoto světa.

Když podáváme hladovějícím jídlo, nedáváme jim opravdové štěstí. Pocit spokojenosti z jídla není opravdové štěstí, jen dočasné zmírnění hladu. Oproti tomu meditace o něžné a přející lásce vede nás a všechny živé bytosti k čistému a věčnému štěstí osvícení.

Sedm zbývajících přínosů meditace o něžné a přející lásce nám do budoucna zajistí, že: 2. Budeme obklopeni laskavostí a dobrotou lidí i jiných bytostí; 3. Lidé i jiné bytosti nás budou chránit různými způsoby; 4. Budeme prožívat neustálé mentální štěstí; 5. Budeme mít neustále pevné fyzické zdraví; 6. Nezraní nás žádná zbraň, jed, ani jiné škodlivé okolnosti; 7. Bez námahy budeme mít všechny potřebné podmínky; a 8. Narodíme se v nadřazeném nebi Buddhovy říše.

Po zvážení těchto přínosů bychom se měli několikrát denně pevně soustředit na meditaci o přející lásce.

CVIČENÍ VŠEZAHRNUJÍCÍHO SOUCITU

Všezahrnující soucit je mysl, která si přeje natrvalo osvobodit všechny živé bytosti od utrpení. Pokud jsme si na základě předešlé meditace o ochraňování všech živých bytostí uvědomili skutečnost, že všechny bytosti, život za životem, trpí nekonečnými fyzickými a mentálními problémy, že se nemohou zbavit utrpení, nejsou svobodné, a že negativními činy jsou příčinou budoucích utrpení, pocítíme k nim hluboký soucit. Musíme se do jejich situace vžít a cítit jejich bolest tak ostře, jako pociťujeme svou vlastní.

Nikdo nechce trpět, přesto však, z nevědomosti, živé bytost špatnými skutky své utrpení vytvářejí. Z tohoto důvodu bychom měli mít bez rozdílu soucit se všemi živými bytostmi. Není jediné živé bytosti, která by nebyla hodna našeho soucitu.

Všechny živé bytosti trpí, protože jejich znovuzrození je poskvrněné. Lidské bytosti nemají jinou možnost než prožívat nezměrná lidská utrpení, protože jejich znovuzrození je poskvrněné vnitřním jedem sebeklamů. Podobně musí zvířata prožívat jejich vlastní utrpení, hladoví duchové a pekelné bytosti musí podstoupit utrpení svých říší. Pokud by živé bytosti měly možnost prožít všechno utrpení jen v jednom životě, nebylo by to tak hrozné. Koloběh utrpení však nekonečně pokračuje, z jednoho života do druhého.

Abychom si vypěstovali zřeknutí se, meditovali jsme nejprve o nesnesitelných utrpeních zvířat, hladových duchů, pekelných bytostí, polobohů a bohů, která budeme my sami v nesčetných budoucích životech prožívat. Teď však, abychom si vypěstovali soucit ke všem živým bytostem, které jsou našimi matkami, přemýšlíme o nesnesitelných utrpeních zvířat, hladových duchů, pekelných bytostí, polobohů a bohů, která budou muset v nesčetných budoucích životech prožívat ony.

Po této úvaze bychom se měli zamyslet:

Utrpení nesčetných mateřských bytostí je pro mne nesnesitelné. Topí se v širém a hlubokém oceánu samsáry, v cyklu poskvrněného znovuzrození, a musí jak v tomto, tak i v nesčetných budoucích životech prožívat nesnesitelná fyzická i mentální strádání. Musím všechny tyto živé bytosti od jejich utrpení natrvalo osvobodit.

Měli bychom o tomto rozhodnutí, všezahrnujícím soucitu, neustále meditovat a vynaložit veškeré úsilí k jeho naplnění.

CVIČENÍ SKUTEČNÉ BÓDHIČITTY

V okamžiku, kdy v sobě vypěstujeme bódhičittu, jsme bódhisattvou, tím, který si spontánně přeje dosáhnout osvícení ve prospěch všech živých bytostí. Z počátku budeme „bódhisattvou cesty shromažďování.“ Následováním cesty osvícení a prostřednictvím bódhičitty můžeme postoupit z „bódhisattvy cesty shromažďování“ na „bódhisattvu cesty přípravy“, „bódhisattvu cesty dokonalého náhledu“ a „bódhisattvu cesty meditace“. Z cesty meditace se dostaneme na „cestu, kde není vyššího poznání“ což je skutečný stav osvícení. Jak již bylo dříve uvedeno, osvícení je vnitřní světlo moudrosti trvale oproštěné ode všech chybných náhledů, jehož funkcí je každodenně poskytovat všem živým bytostem duševní klid. Až dosáhneme Buddhova osvícení, budeme schopni přímo prospívat každé živé bytosti udělováním požehnání i prostřednictvím nesčetných vyzařování.

V učení Sútry Buddha říká:

V tomto nečistém samsárickém životě

nikdo neprožívá skutečné štěstí;

skutky, které vykonávají,

budou vždy příčinou utrpení.

Štěstí vyplývající z našich dobrých životních podmínek, jako je například dobrá pověst, dobré postavení a zaměstnání, dobré vztahy, nebo že vidíme krásné věci, slyšíme příjemné zprávy či krásnou hudbu, že si užíváme dobrého jídla, pití a sexu, není opravdovým štěstím. Naopak, je to proměňující se utrpení, zmírnění předcházejícího utrpení. Z nevědomosti však věříme, že jen tyto věci přináší štěstí, a proto si ani pro naše vlastní dobro nepřejeme dosáhnout skutečného, čistého a trvalého štěstí osvícení. Neustále hledáme štěstí v nečistém životě samsáry. Chováme se jako zloděj, který hledal v prázdné Milarepově jeskyni zlato a samozřejmě jej nenašel. Jednou v noci, když velký jogín Milarepa slyšel zloděje šramotit v jeskyni, zavolal na něj: „Proč si myslíš, že tu za tmavé noci najdeš něco cenného, když já tu ani za bílého dne nic nenajdu?“

Až si cvičením vypěstujeme bódhičittu, vzácnou mysl osvícení, spontánně si zamyslíme:

Jak by bylo krásné, kdybychom já i všechny živé bytosti, dosáhli skutečného štěstí, ryzího a trvalého štěstí osvícení. Kéž se nám to podaří. Já sám udělám vše pro naplnění tohoto cíle!

Tato vzácná mysl bódhičitty musí sídlit v našem srdci. Je to náš vnitřní Duchovní průvodce, který nás vede přímo ke stavu svrchovaného štěstí osvícení; je to skutečný přání-vyplňující klenot, jehož prostřednictvím jsme schopni splnit jak naše, tak i přání druhých. Nic není prospěšnějšího, než tato vzácná mysl.

Po zvážení předchozího vysvětlení, se z hloubi srdce zamyslíme:

Já jsem jen jedna osoba, ale druhých živých bytostí, mých laskavých matek, je nespočet. Všechny tyto matky budou, v nesčetných budoucích životech, procházet nesnesitelným fyzickým i mentálním utrpením. Ve srovnání s utrpením těchto nesčetných živých bytostí je moje utrpení nepatrné. Musím proto natrvalo osvobodit všechny živé bytosti od jejich utrpení, a proto musím dosáhnout Buddhova osvícení.

O tomto předsevzetí, což je mysl bódhičitty, jednobodově meditujeme. Měli bychom tuto úvahu a meditaci neustále opakovat do té doby, než si vypěstujeme spontánní přání dosáhnout osvícení, abychom byli schopni přímo prospívat každé živé bytosti. Měli bychom se ze všech sil snažit své přání dosažení bódhičitty splnit.

Cvičení cesty bódhičitty

Cvičení cesty bódhičitty se skládá ze tří stupňů: 1. Cvičení Šesti dokonalostí; 2. Cvičení přejímání ve spojení s praxí Šesti dokonalostí; 3. Cvičení dávání ve spojení s praxí Šesti dokonalostí.

CVIČENÍ V ŠESTI DOKONALOSTECH

Šest dokonalostí je skutečná cesta k osvícení, stejně tak, jako je cestou bódhičitty a bódhisattvy. Následováním této cesty prostřednictvím bódhičitty zaručeně dosáhneme stavu osvícení. Naše přání bódhičitty je dosáhnout osvícení a pomáhat přímo všem živým bytostem. Abychom toto přání splnili, slíbíme před naším Duchovním průvodcem, nebo před obrazem Buddhy, kterého považujeme za živého Buddhu, že nastoupíme na cestu nebo cvičení bódhisattvy a současně třikrát recitujeme následující rituální modlitbu. Tento slib je slavnostní přísaha bódhisattvy.

Tak jako všichni předchozí Sugatové a Buddhové,

si vypěstovali mysl osvícení, bódhičittu,

a dosáhli všech stupňů cvičení bódhisattvy,

Stejně i já si chci, ve prospěch všech živých bytostí,

vypěstovat mysl osvícení,

a dosáhnout všech stupňů cvičení bódhisattvy.

Složením bódhisattvova slibu se zavazujeme nastoupit na cestu k osvícení. Zavazujeme se cvičením Šesti dokonalostí docílit stav bódhisattvy. Když nastoupíme na nové pracoviště je běžné, že se zavážeme splnit všechna zaměstnavatelova přání, jinak bychom velmi rychle o práci přišli. Stejným způsobem, jakmile jsme vypěstovali bódhičittu – odhodlání dosáhnout osvícení a přímo prospívat každé jednotlivé živé bytosti – se musíme zavázat k nastoupení cesty Šesti dokonalostí. Kdybychom se ke splnění bódhisattvova slibu nezavázali, ztratili bychom příležitost dosáhnout osvícení. Tato úvaha by nám měla dodat odvahu k upřímnému cvičení Šesti dokonalostí.

Šest dokonalostí je praxe dávání, morální disciplíny, trpělivosti, úsilí, koncentrace a moudrosti motivovaných bódhičittou. Měli bychom si uvědomit, že Šest dokonalostí jsou součástí naší každodenní praxe.

Při praxi dávání bychom měli praktikovat: 1. Dávání materiální pomoci chudým, včetně poskytování potravy zvířatům; 2. Praktické pomáhání nemocným nebo slabým; 3. Poskytnout ochranu a vždy se snažit zachránit životy druhých, včetně hmyzu; 4. Dávání lásky tím, že se učíme opatrovat všechny živé bytosti a stálou vírou, že jejich štěstí a svoboda jsou důležité; 5. Dávání Dharmy tím, že pomáháme druhým při řešení problémů jako je hněv, ulpívání a nevědomosti výukou Dharmy nebo užitečnými radami.

Při praxi morální disciplíny bychom se měli vzdát všech nepřiměřených činností včetně těch, které způsobují utrpení druhým. Neměli bychom nikdy porušit závazek bódhisattvova slibu. Je to důležitý základ, na kterém můžeme pokročit na cestě bódhisattvy. Když morální disciplínu dodržíme, budou všechny naše fyzické, verbální i mentální činy čisté, a my se staneme ryzí bytostí.

Při praxi trpělivosti nikdy nedovolíme, abychom se nechali unést hněvem nebo odradili dočasným přijetím jakýchkoli obtíží nebo újmy od ostatních. Praktikování trpělivosti nás vnitřně ozbrojuje tím nejpevnějším brněním a ochraňuje nás přímo před fyzickým utrpením, mentálním strádáním i ostatními problémy. Hněv ničí naše zásluhy nebo budoucí štěstí, a proto budeme neustále narážet na mnohé překážky. A protože postrádáme štěstí, můžeme jen s obtížemi vyhovět vlastním přáním, zvláště přání k dosažení duchovních cílů. Nic není horšího než hněv. Cvičením trpělivosti můžeme dosáhnout jakéhokoli duchovního cíle; není větší ctnosti než trpělivost.

Při praxi úsilí bychom se měli spoléhat na nezvratné úsilí, abychom nashromáždili velké množství zásluh a moudrosti, hlavní příčiny k dosažení Buddhova Těla podoby (Rupakaja) a Těla pravdy (Dharmakaja); zejména bychom měli klást důraz na úvahu a meditaci o prázdnotě, skutečné podstatě věcí. Ulehčí a usnadní nám to pokrok na cestě k osvícení. Jedině úsilím můžeme dosáhnout svého cíle, zatímco s leností nedosáhneme ničeho.

Při praxi koncentrace, bychom měli na této úrovni klást důraz na praxi dosažení koncentrace nenarušitelného setrvání pozorujícího prázdnotu. Vysvětlení najdeme v níže uvedené kapitole Jednoduché cvičení konečné bódhičitty. Když si silou koncentrace uvědomíme mimořádnou moudrost zvanou „dokonalý náhled“, která chápe prázdnotu všech jevů velmi jasně, postoupíme z bódhisattvy „cesty shromažďování“ na bódhisattvu „cesty přípravy“.

Při praxi moudrosti, motivováni bóddhičittou, potřebujeme na této úrovni, klást důraz na zesílení naší moudrosti dokonalého náhledu neustálým meditováním o prázdnotě všech jevů. V okamžiku, kdy se náš dokonalý náhled přemění na cestu dokonalého náhledu, neboli přímého uskutečnění prázdnoty všech jevů, postoupíme z bódhisattvy „cesty přípravy“ na bódhisattvu „cesty náhledu.“ V okamžiku, kdy jsme dosáhli cestu náhledu, stali jsme se vyšším bódhisattvou a už nikdy nebudeme prožívat utrpení samsáry. I kdyby bylo naše tělo rozřezáno na kusy, nebudeme cítit bolest, protože si přímo uvědomujeme skutečnou podstatu věcí.

Abychom po ukončení cesty náhledu mohli ještě více pokročit, motivováni bódhičittou, musíme neustále meditovat o prázdnotě všech jevů. Tato meditace se nazývá „cesta meditace“. Dosažením tohoto stupně postoupíme z bódhisattvy „cesty náhledu“ na bódhisattvu „cesty meditace“.

Ukončením cesty meditace se naše moudrost cesty meditace přemění na vševědoucí moudrost, která je trvale osvobozena od všech mylných představ. Tato vševědoucí moudrost se jmenuje „cesta, kde není vyššího poznání“, což je skutečné osvícení. Dosažením tohoto stupně postoupíme z bódhisattvy „cesty meditace“ na osvícenou bytost, Buddhu. Tím splníme konečný cíl všech živých bytostí.

Bódhisattvovo počáteční cvičení, shromažďování zásluh nebo moudrosti, je bódhisattvova cesta shromažďování; bódhisattvovo cvičení shromažďování zásluh a moudrosti jako příprava pro dosažení cesty náhledu, je bódhisattvova cesta přípravy; bódhisattvovo cvičení počátečního přímého uvědomění si prázdnoty, je bódhisattvova cesta náhledu; po dosažení cesty náhledu, bódhisattvova neustálá cvičení v meditaci o prázdnotě, je bódhisattvova cesta meditace; a Buddhova vševědoucí moudrost, dosažená díky ukončení všech cvičení Sútry i Tantry,  je „cesta, kde není vyššího poznání“, stav osvícení.

CVIČENÍ PŘEJÍMÁNÍ SPOJENÉHO SE ŠESTI DOKONALOSTMI

Čtyři hlavní přínosy meditací o přejímání a dávání jsou velmi účinné metody (1) k očištění potenciálů nectnostných činů, které způsobují vážné nemoci, jako je rakovina; (2) k nashromáždění velkého množství zásluh; (3) k uzrání potenciálu prospívat všem živým bytostem; a (4) k očištění mysli.

Kdysi žil praktikující Lamrimu, jménem Kharak Gomčen, který byl těžce postižen malomocenstvím. Léčba doktorů nepřinesla žádný výsledek, jeho stav se každým rokem zhoršoval. Nakonec mu lékaři oznámili, že už mu nemohou pomoci. Gomčem věřil, že brzy zemře, opustil tedy svůj dům a odebral se na hřbitov připravit se na smrt. Na hřbitově se dnem i nocí, soustředil na praxi meditace přejímání a dávání motivovanou silným soucitem ke všem živým bytostem. Prostřednictvím této praxe byl zcela vyléčen a vrátil se domů zdravý a spokojený. Takových a jiných podobných příkladů existuje mnoho.

V současné době nejsme schopni pomáhat všem živým bytostem, ale tento  potenciál máme, neboť je součástí naší buddhovské podstaty. Meditováním o přejímání a dávání, spojeným se silným soucitem ke všem živým bytostem, potenciál naších schopností pomáhat všem živým bytostem, uzraje. V ten moment se staneme osvícenou bytostí, Buddhou. S myslí očištěnou cvičením přejímání a dávání lehce dosáhneme jakéhokoli duchovního pokroku. Zvažováním čtyř hlavních přínosů, meditace přejímání a dávání nás povzbudí k jejímu upřímnému cvičení.

„Přejímání“ v této souvislosti znamená, že meditací na sebe bereme utrpení všech živých bytostí. Meditace o přejímání by měla být motivovaná soucitem, který nás vede k úvaze:

Musím jak v tomto, tak i v mnoha budoucích životech, natrvalo osvobodit všechny živé bytosti od utrpení a strachu.

Tím, že poskytujeme ochranu, praktikujeme dokonalost dávání; tím, že se vzdáme sebe-opatrování, praktikujeme dokonalost morální disciplíny; tím, že ochotně akceptujeme jakékoli nepříznivé podmínky, které nám brání v praxi přejímání, praktikujeme dokonalost trpělivosti; tím, že nejsme líní a naopak, s neustálým úsilím se této meditaci věnujeme, praktikujeme dokonalost úsilí; tím, že se jednobodově a bez rozptýlení na meditaci o přejímání soustředíme, praktikujeme dokonalost koncentrace; a tím, že si uvědomíme, že my sami a všechny živé bytosti i jejich utrpení existují jako pouhé jméno a neexistují ze své vlastní podstaty, neboli inherentně, praktikujeme dokonalost moudrosti. Takové by mělo být naše cvičení meditace o přejímání ve spojení se Šesti dokonalostmi. Tato metoda cvičení Šesti dokonalostí je velmi hluboká. Měli bychom jí též používat ve spojení s ostatními meditacemi, jako je například meditace o smrti, abychom rychleji pokročili na cestě k osvícení.

Rozlišujeme dva stupně meditace o přejímání: 1. Meditace přejímání zaměřená na všechny živé bytosti;  2. Meditace přejímání zaměřená na určité živé bytosti.

MEDITACE PŘEJÍMÁNÍ ZAMĚŘENÁ NA VŠECHNY ŽIVÉ BYTOSTI

V této první fázi se bez výjimky zaměříme na všechny živé bytosti a z hloubi srdce se zamyslíme:

Tyto živé bytosti budou v nesčetných budoucích životech, bez přerušení a bez možnosti volby, prožívat utrpení lidí, zvířat, hladových duchů, pekelných bytostí, polobohů a bohů. Jak by bylo krásné, kdyby všechny tyto živé bytosti byly natrvalo osvobozeny jak v tomto, tak i v nesčetných budoucích životech od utrpení a strachu! Kéž se jim podaří tohoto cíle dosáhnout. Já sám udělám vše pro to, aby toho dosáhly. Musím to dokázat.

Během této úvahy si představíme, že se utrpení všech živých bytostí spojí do podoby černého kouře a rozplývá se do nevědomosti sebe-ulpívání a sebe-opatrování v našem srdci. Pevně pak věříme, že všechny živé bytosti jsou natrvalo osvobozeny od utrpení, a že naše nevědomost sebe-ulpívání a sebe-opatrování je zcela zničena. Jednobodově zaměřeni meditujeme o tomto přesvědčení po co nejdelší dobu.

Tuto meditaci, společně se soucitem pro všechny živé bytosti, bychom měli opakovat do té doby, až pocítíme znamení, že naše mysl byla očištěna. Tato znamení mohou zahrnovat: vyléčení jakékoliv nemoci, kterou jsme trpěli; oslabení našich klamů; naše mysl bude klidnější a šťastnější; naše přesvědčení vzroste; naše úmysly a názory budou správné; a zejména naše zkušenost všezahrnujícího soucitu zesílí.

MEDITACE PŘEJÍMÁNÍ ZAMĚŘENÁ NA URČITÉ ŽIVÉ BYTOSTI

Během této meditace se můžeme zaměřit například na skupinu živých bytostí trpících nemocí a zamyslíme se:

Tyto živé bytosti prochází utrpením nemoci nejen v tomto životě, ale i v nesčetných budoucích životech. Jak by bylo krásné, kdyby tyto bytosti mohly být natrvalo osvobozeny od utrpení nemoci. Kéž tohoto cíle dosáhnou. Já sám udělám vše pro to, aby toho dosáhly. Musím to dokázat.

Během této úvahy si představíme, že se utrpení všech živých bytostí sjednotí do podoby černého kouře a rozplyne se do nevědomosti sebe-ulpívání a sebe-opatrování v našem srdci. Pevně pak věříme, že všechny živé bytosti jsou natrvalo osvobozeny od nemocí, a že naše nevědomost sebe-ulpívání a sebe-opatrování je zcela zničena. S přesvědčením, jednobodově zaměřeni, meditujeme co nejdelší dobu.

Stejným způsobem můžeme praktikovat meditaci o přejímání zaměřenou na určitou osobu nebo skupinu živých bytostí, kteří prožívají jiná utrpení, jako je chudoba, bitvy a hlad.

Měli bychom zejména vyvinout zvláštní úsilí, a se hluboce obeznámit s meditací o přebírání, zaměřenou na všechny živé bytosti. Tato meditace očistí naši mysl a výsledkem toho budou naše skutky čisté a my se staneme ryzí bytostí. Jestliže zemřeme s pocitem silného soucitu ke všem živým bytostem, určitě se zrodíme v Buddhově Čisté zemi. Soucit, který se projeví v době umírání, dá totiž podnět k uzrání potenciálu, který vede ke znovuzrození v Buddhově Čisté zemi. To je krásný výsledek dobrého srdce. Pěstování dobrého srdce, které si upřímně přeje natrvalo osvobodit všechny živé bytosti od utrpení, bude naše znovuzrození v Buddhově Čisté zemi, kde i my budeme trvale zbaveni utrpení.

Tak například, když Geše Čekhawa umíral, upřímně si přál narodit se v pekle, aby mohl přímo na místě pomáhat pekelným bytostem. Měl však jasnou vizi, že se narodí v Sukhaváti, Čisté zemi Buddhy Amitábhy. Řekl svému asistentovi: „Naneštěstí moje přání se nesplní.“ Asistent se ho zeptal: „Co si přejete?“ a Geše Čekhawa odpověděl: „Přeji si, abych se narodil v pekelné říši a mohl přímo na místě pomáhat pekelným bytostem. Viděl jsem ale jasná znamení, že se znovuzrodím v Čisté zemi Buddhy Amitábhy.“ Geše Čekhawa se chtěl znovuzrodit jako pekelná bytost, ale jeho soucit ke všem živým bytostem mu zabránil v nižším znovuzrození; neměl jinou možnost než odejít do Čisté země Buddhy, kde Byl trvale osvobozen od utrpení. Přestože se Geše Čekhawa znovuzrodil v Čisté zemi, byl schopen pomáhat pekelným bytostem pomocí svých vyzařování.

Myslíme si možná, víra v to, že všechny živé bytosti dosáhly prostřednictvím naší meditace trvalého osvobození od utrpení, je mylná, protože k tomu ve skutečnosti nedošlo. I když je pravda, že živé bytosti trvalého osvobození nedosáhly, přesto je naše přesvědčení správné, protože vychází ze soucitu a moudrosti. Meditace o této víře umožňuje našemu potenciálu k rychlému uzrání schopnosti trvale osvobodit všechny živé bytosti od utrpení a tím rychleji dosáhnout osvícení. Proto bychom se této prospěšné víry, která je podstatou moudrosti, nikdy neměli vzdát. Meditace o přejímání je rychlou cestou k osvícení a působí podobně jako tantrická praxe. Říká se, že je možné docílit tantrické uskutečnění prostým spoléháním se na správnou víru a představivost. Je to velmi jednoduchá praxe, nemusíme dělat nic jiného, než neustále vynakládat úsilí, abychom se hluboce obeznámili s meditací o správné víře a představivosti, jak je prezentována v Tantře.

CVIČENÍ DÁVÁNÍ SPOJENÉHO S PRAXÍ ŠESTI DOKONALOSTÍ

V této souvislosti „dávání“ znamená předávání svého vlastního štěstí druhým pomocí meditace. Obecně platí, že v cyklu poskvrněného života „samsáry“, skutečné štěstí neexistuje. Jak již bylo dříve uvedeno, spokojenost z jídla, pití, sexu a tak dále, není skutečné štěstí, ale pouze zmírnění předcházejícího problému či nespokojenosti. Kdyby například štěstí prožívané při sexu bylo opravdovým štěstím, znamenalo by to, že sex sám o sobě je skutečnou příčinou štěstí. Kdyby to byla pravda, znamenalo by to, že čím víc sexu budeme mít, tím budeme šťastnější. Ve skutečnosti však nastane pravý opak, neboť namísto vzrůstajícího pocitu štěstí narůstá jen utrpení. Ve Čtyřstech verších buddhistický mistr Arjadeva říká:

Prožití utrpení nikdy nezmění stejná příčina,

můžeme však vidět, že prožití štěstí se stejnou příčinou změnit dá.

Znamená to například, že utrpení způsobené ohněm se nikdy týmž ohněm ve štěstí nepromění, je však jasné, že spokojenost třeba z jídla, se tým samým jídlem změní v utrpení.

Jak meditovat o dávání? V Průvodci bódhisattvovy cesty životem Šantidéva říká:

…aby všechny živé bytosti dosáhly blaženosti,

přeměním své tělo v osvícený klenot vyplňující přání.

Naše trvale spočívající, velmi subtilní tělo, bychom měli považovat za opravdový přání vyplňující klenot; je to naše buddhovská podstata a ta je příčinou toho, že naše přání i přání všech ostatních živých bytostí budou splněna. Zamysleme se:

Všechny živé bytosti chtějí být trvale šťastné, ale nevědí jak to udělat. Nemohou nikdy opravdové štěstí prožít, neboť z nevědomosti své vlastní štěstí ničí klamy, jako je například hněv, nebo se dopouštějí nectnostných skutků. Jak by bylo krásné, kdyby všechny tyto živé bytosti prožívaly opravdové a trvalé štěstí osvícení! Kéž mohou takové štěstí prožívat. Každé jednotlivé bytosti teď věnuji mé vlastní budoucí štěstí osvícení.

Během této úvahy si představíme, že z našeho srdce, sídla našeho trvale spočívajícího a velmi subtilního těla, vyzařují nekonečné paprsky světla, které jsou podstatou našeho budoucího štěstí osvícení. Tyto paprsky dosahují k naprosto všem živým bytostem šesti říší a my pevně věříme, že každá jednotlivá živá bytost prožívá ryzí a trvalé štěstí osvícení. Jednobodově zaměřeni o této víře po co nejdelší dobu meditujeme. Měli bychom takto meditovat do té doby, až spontánně uvěříme, že všechny živé bytosti skutečně získaly naše budoucí štěstí osvícení. Když takto praktikujeme, jsme jako bódhisattva, který praktikuje bódhičittu pastýře. Stejně jako pastýř, který ochrání a zaopatří své stádo dříve, než si sám odpočine. Bódhisattva, který praktikuje bódhičittu pastýře, si přeje připravit ochranu a nejvyšší štěstí pro všechny bytosti dříve, než toho sám docílí.

Tato meditace má čtyři hlavní přínosy: 1. Prohlubuje přející lásku ke všem živým bytostem; 2. Pomáhá uzrát potenciální schopnosti prospívat všem živým bytostem; 3. Nashromáždí velké množství zásluh nebo budoucího štěstí; 4. Je příčinou toho, že všední představy a koncepce přestanou existovat.

Vypěstovali jsme si soucit ke všem živým bytostem a tím jsme vytvořili příčinu našeho budoucího štěstí osvícení. Meditace o dávání uvádí tento budoucí výsledek do pohybu, a je proto rychlou cestou k osvícení, která působí podobně jako tantrická praxe. Při cvičení této meditace bychom měli vynaložit veškeré úsilí a tak urychlit náš pokrok na cestě k osvícení.

Zásadní motivací při meditaci o dávání by měla být přející láska. Rozdáváním lásky touto cestou, praktikujeme dokonalost dávání; zanecháním sebe-opatrování, praktikujeme morální disciplínu; ochotným přijímáním jakýchkoliv nepříznivých podmínek, které narušují naší praxi dávání, praktikujeme dokonalost trpělivosti; s neustálým úsilím a bez zahálky se této meditaci věnovat, praktikujeme dokonalost úsilí; nerozptýlenou a jednobodově soustředěnou meditací o dávání, praktikujeme dokonalost koncentrace; a uvědoměním si, že my i všechny živé bytosti a jejich štěstí neexistujeme inherentně, ale pouze jako název, praktikujeme dokonalost moudrosti. Takto bychom měli praktikovat meditaci o dávání spojenou s praxí Šesti dokonalostí.

Cvičení v dávání je zvláštní meditace o přející lásce, která upřímně touží po tom, aby všechny živé bytosti dosáhly skutečného štěstí – ryzího a trvalého štěstí osvobození a osvícení. Jak již bylo výše uvedeno, meditaci o přející lásce se také říká „nezměrná láska“, protože jen tím, že o přející lásce meditujeme, získáme nezměrný prospěch nejen v tomto, ale i v nesčetných budoucích životech.

Cvičení konečné bódhičitty

V konečné bódhičittě se cvičíme tehdy, když meditujeme o prázdnotě, s cílem vyvinout nebo prohloubit nejvyšší bódhičittu. Skutečná nejvyšší bódhičitta je moudrost, která si přímo uvědomuje prázdnotu, a která je motivována bódhičittou. Nazývá se „konečná bódhičitta“, neboť jejím cílem je konečná pravda, prázdnota, a je jednou z hlavních cest vedoucích k osvícení. Bódhičitta, která byla doposud vysvětlována, je konvenční bódhičitta. Její podstatou je soucit, kdežto podstatou konečné bódhičitty je moudrost. Tyto dvě bódhičitty jsou jako dvě ptačí křídla, s jejichž pomocí můžeme letět do osvíceného světa.

Pokud neznáme pravý význam prázdnoty, nemáme základ pro cvičení konečné bódhičitty, neboť prázdnota je jejím předmětem. Dže Congkhapa řekl:

Znalost prázdnoty je nad jakoukoli znalost.

Učitel, který neomylně prázdnotu učí, převažuje kterékoliv jiné učitele.

A uskutečnění prázdnoty je skutečnou podstatou Buddhadharmy.

CO JE PRÁZDNOTA?

Prázdnota je způsob, jakým věci skutečně existují. Je to způsob, jak věci existují na rozdíl od toho, jak se jeví. Naprosto přirozeně věříme ve skutečnou existenci věcí, které vidíme kolem nás, ať už je to stůl, židle či dům, a jsme přesvědčeni, že existují přesně tak, jak je vidíme. Nicméně způsob, jakým věci smysly vnímáme, je klamný a zcela protichůdný tomu, jak věci skutečně existují. Vypadá to, jako by věci existovaly samy od sebe, bez závislosti na naší mysli. Například naše mysl tuto knihu vnímá jako by měla vlastní, nezávislou, předmětnou existenci. Zdá se být „vně“, zatímco naše mysl je „uvnitř“. Domníváme se, že kniha existuje bez naší mysli; nemyslíme si, že by naše mysl měla jakýkoliv podíl na existenci této knihy. Této existenci, nezávislé na naší mysli, se říká buď „skutečná existence“, „inherentní existence“, „existence sama od sebe“, anebo „existence ze strany předmětu“.

Našim smyslům se věci jeví přímo, jako opravdu nebo inherentně existující, ve skutečnosti však postrádají jakoukoliv skutečnou existenci, jsou prázdné. Tato kniha, naše tělo, přátelé, my sami a celý vesmír jsou ve skutečnosti jen představy naší mysli, stejně jako věci ve snu. Jestliže sníme o slonovi, vnímáme každý jeho detail velmi živě. Vidíme ho, slyšíme, cítíme a dotýkáme se ho. Ale po probuzení si uvědomíme, že to byl pouhý jev naší mysli. Nedivíme se tedy kam slon zmizel, neboť víme, že to byla pouhá, mimo naší mysl neexistující představa. Když snové vědomí, které slona vnímalo ustane, slon nikam neodejde, ale jednoduše se rozplyne, protože to byl pouhý, mimo naší mysl neexistující jev. Buddha řekl, že to se vztahuje na všechny jevy; všechny jevy jsou pouhým zdáním a zcela závislé na mysli, která je vnímá.

Svět vnímaný v bdělém stavu i svět vnímaný ve snech je pouhou představou mysli vycházející z klamného chápání. Řekneme-li, že snový svět je nepravdivý, musíme říci, že i bdělý svět je nepravdivý. Řekneme-li, že bdělý svět je pravdivý, musíme říci, že i svět snů je pravdivý. Jediný rozdíl mezi nimi je ten, že svět snů se jeví subtilní mysli snů, zatímco svět bdělého stavu se jeví hrubé, bdělé mysli. Snový svět existuje jen tehdy, pokud existuje snové vědomí, které ho vnímá. Bdělý svět existuje jen tehdy, pokud existuje bdělé vědomí, které ho vnímá. Buddha řekl: „Měli by jste vědět, že všechny jevy jsou jako sen.“ V okamžiku kdy zemřeme, naše hrubá bdělá mysl se rozplyne do velmi subtilní mysli a svět, ve kterém jsme žili, zmizí. Svět, jak ho vnímají ostatní, bude dále pokračovat, ale náš osobní svět naprosto a nevratně zmizí, tak jako včerejší sen.

Buddha také řekl, že všechny jevy jsou jako iluze. Existuje mnoho různých iluzí, jako například fata morgána, duha, anebo halucinace vyprovokované drogami. V dávných dobách žili kouzelníci, kteří uměli očarovat diváky tak, že namísto kusu dřeva viděli třeba tygra. Ti, kteří byli pod vlivem tohoto kouzla, viděli skutečného tygra a báli se ho, ale ti, kteří přišli později a pod vlivem kouzla nebyli, viděli pouhý kus dřeva. Všechny iluze mají jednu společnou vlastnost, neboť způsob jakým se jeví, se neshoduje se způsobem jejich existence. Buddha přirovnal všechny jevy k iluzím, protože od nepaměti nashromážděné otisky nevědomosti ulpívání na vlastním já způsobí, že naše mysl vnímá vše jako skutečně existující. My instinktivně k této představě tíhneme a souhlasíme s ní, přestože absolutně nic skutečnou existenci nemá. Například fata-morgána sice vypadá jako voda, ale ve skutečnosti vodou není. Ostatní věci se jeví stejně klamným způsobem. Protože jejich skutečné podstatě nerozumíme, jsme klamáni jejich zjevem a chápeme knihy a stoly, těla i světy, jako skutečně existující. Ulpívání na skutečné existenci všech jevů dá zrod sobectví, připoutanosti, nenávisti, žárlivosti a dalším klamům. Mysl je nevyvážená a nevyrovnaná a ničí vnitřní klid. Jsme jako poutníci v poušti, vyčerpaní honbou za přeludy, anebo jako osoba, která si v noci plete stíny stromů se zloději či divokými zvířaty a obává se jejich útoku.

PRÁZDNOTA TĚLA

Úvaha o vlastním těle nám pomůže pochopit prázdnotu skutečné či inherentní existence všech jevů. Jakmile pochopíme, že naše tělo nemá skutečnou existenci, nebude těžké toto poznání aplikovat na ostatní předměty.

V Průvodci bódhisattvovy cesty životem Šantidéva říká:

A proto žádné tělo není,

avšak v důsledku nevědomosti, vidíme tělo v rukou a podobně,

tak jako mysl mylně vidí osobu,

když za šera spatří obrys hromady kamenů.

Svým způsobem své tělo známe velmi dobře. Víme, jestli je zdravé nebo nemocné, krásné nebo ošklivé a podobně. Nikdy však nepátráme hlouběji a neptáme se: „Co přesně je mé tělo? Kde je? Jaká je jeho skutečná podstata?“ Kdybychom tělo tímto způsobem hledali, nenajdeme ho a naopak zjistíme, že zmizelo. Význam první části Šantidévova verše „a proto žádné tělo není“ znamená, že když „skutečné“ tělo hledáme, nenajdeme ho. Naše tělo existuje jenom tehdy, když za jeho pouhým jevem žádné skutečné tělo nehledáme.

Existují dva způsoby hledání předmětů. Příkladem prvního, který můžeme nazvat „konvenční hledání“, je hledání auta na parkovišti. Toto hledání skončí v okamžiku, kdy uvidíme a najdeme na parkovišti auto, které každý považuje za naše. Předpokládejme, že jsme auto na parkovišti našli, přesto však nejsme spokojeni s jeho pouhým zjevem, ale chceme přesně určit, o jaké auto vlastně jde, pustíme se do hledání, kterému říkáme „konečné hledání“ auta. Pozorujeme samotný předmět a snažíme se najít něco, co by tento předmět určovalo. Ptáme se sami sebe: „Jsou jednotlivé částí tohoto auta autem? Jsou kola autem? Je motor autem? Je karoserie autem?“ a tak dále. Skončili jsme konečné hledání auta, ale nejsme spokojeni s tím, že při pohledu na kapotu, kola a podobně řekneme „auto“, chceme vědět, co to auto doopravdy je. Namísto pouhého používání slova „auto“, jak to obyčejně lidé dělají, chceme vědět, na co se toto slovo vztahuje. Abychom mohli říci „toto je skutečné auto“, mentálně od auta oddělíme všechno, co autem není. Chceme auto najít, jenže ve skutečnosti auto neexistuje, takže nenajdeme nic. V Sútře Souhrn dokonalosti moudrosti Buddha říká: „Hledáš-li své tělo moudrostí, nenajdeš ho.“ To se vztahuje na auto, dům a všechny jiné jevy.

V Průvodci bódhisattvovy cesty životem, Šantidéva říká:

Zkoumáme-li tímto způsobem:

Kdo žije a kdo je ten, kdo zemře?

Co je budoucnost a co je minulost?

Kdo jsou naši přátelé a kdo jsou naši příbuzní?

Naléhavě tě žádám, ty který jsi jako já,

uvědom si, že všechny věci jsou prázdné jako prostor.

Zásadní význam těchto slov je, že při hledání věcí pomocí moudrosti zjistíme, že neexistuje osoba, která žije nebo umírá, že není minulost ani budoucnost, že není přítomnost včetně našich přátel a příbuzných. Měli bychom si uvědomit, že všechny jevy jsou prázdné, tak jako prostor, což znamená, že všechny jevy nejsou nic jiného než prázdnota.

Konečné hledání těla nám pomůže pochopit Šantidévovo tvrzení, že ve skutečnosti žádné tělo neexistuje. Pokud jsme obyčejné bytosti, připadá nám, že všechny předměty, včetně našeho těla, existují inherentně. Zdá se, jak již bylo výše uvedeno, že předměty existují nezávisle na mysli, nebo na jiných jevech. Zdá se, že vesmír je složen z jednotlivých, ze své vlastní podstaty existujících předmětů. Tyto předměty, v podobě hvězd, planet, hor, lidí a podobně, budí zdání, že existují sami od sebe a „čekají“ jen na to, až si jich chápající bytosti povšimnou. Normálně nás ani nenapadne, že bychom do existence těchto jevů byli zapojeni. Věříme tomu, že například tělo existuje ze své vlastní podstaty, a že jeho existence nezávisí ani na naší, ani na mysli kohokoliv jiného. Pokud by tělo existovalo tak, jak instinktivně věříme – jako vnější předmět a nikoliv jako pouhá projekce mysli – měli bychom být schopni tělo označit, aniž bychom označovali části, které tělem nejsou. Měli bychom ho najít mezi jeho částmi anebo mimo ně. Protože třetí možnost neexistuje, a naše tělo není možné najít mezi jeho částmi, ani mimo ně, jsme nuceni usoudit, že tělo, které normálně vidíme, neexistuje.

Není těžké pochopit, že jednotlivé části těla nejsou tělo. Bylo by absurdní tvrdit, že záda, nohy nebo hlava jsou tělem. Řekněme, že jedna část těla, například záda, je tělem. V tom případě by i ostatní části těla musely být tělem a to by znamenalo, že máme mnoho těl. Kromě toho, záda, nohy a podobně, nemohou být tělem, protože jsou jeho částmi. Tělo je vlastníkem částí, kdežto záda, nohy a podobně, jsou vlastněné části; vlastník a vlastněný nemůže být jeden a tentýž.

Někteří lidé věří, že přestože žádná z jednotlivých částí těla není tělem, jejich souhrn tělem je. Věří, že je možné tělo najít analytickým hledáním, neboť podle nich souhrn všech částí těla, jsou tělo. Toto tvrzení však lze vyvrátit platnými argumenty. Pádnost těchto argumentů nám nemusí být okamžitě zřejmá, ale pokud o nich budeme s klidnou a pozitivní myslí pozorně uvažovat, uznáme jejich platnost.

Žádná z jednotlivých částí těla není tělo, jak by tedy mohl souhrn částí těla být tělem? Například smečka psů není lidská bytost, protože ani jeden člen této skupiny není lidská bytost. Jak by se tedy mohla skupina ne-lidí zázračně proměnit v lidi? Podobně je tomu s tělem. Souhrn částí těla je souhrn něčeho, co tělo není, proto tento souhrn nemůže tělem být. Tak jako psi ve smečce psů, jednoduše zůstanou psi, stejně tak části těla ze souhrnu částí těla jednoduše zůstanou jen části těla. Tento souhrn se nikdy zázračně nepromění na vlastníka částí, na tělo.

Možná je to pro nás ze začátku těžko pochopitelné, když však o tom budeme s klidnou a pozitivní myslí dlouhodobě přemýšlet a diskutovat se zkušenějšími praktikujícími, tak se nám vše postupně vyjasní. S tímto tématem se můžeme také blíže seznámit v hodnověrných knihách, jako je Nové Srdce moudrosti nebo Oceán nektaru.

To, že souhrn částí těla není tělem, můžeme zjistit i jiným způsobem. Pokud bychom mohli ukázat na sbírku částí těla a říci, toto samo o sobě je tělem, v tom případě by musel souhrn částí těla existovat nezávisle na všech ostatních jevech, které nejsou tělem. Znamenalo by to tedy, že by souhrn částí těla existoval nezávisle na částech samotných. To je naprosto absurdní, neboť kdyby to byla pravda, tak po odstranění všech jednotlivých částí těla by souhrn jeho částí zůstal. Můžeme proto vyvodit, že souhrn částí těla není tělem.

Vzhledem k tomu, že je nemožné najít tělo v jeho částech, ani jako jednotlivou část, ani jako souhrn částí, zbývá tedy poslední možnost, že tělo existuje odděleně od svých částí. V tomto případě bychom mohli, buď mentálně nebo fyzicky, všechny části těla odstranit a přesto by tělo, jako takové zůstalo. Když však odstraníme paže, nohy, hlavu, trup a všechny ostatní části těla, samotné tělo zmizí. To dokazuje, že tělo odděleně od svých částí neexistuje. Pokaždé, když ukážeme na své tělo, označujeme z nevědomosti pouze jednotlivé části těla, které tělem nejsou.

Prozkoumali jsme všechny možnosti, ale tělo jsme nenašli, ani mezi jeho částmi, ani mimo ně. Nenašli jsme nic, co by odpovídalo naší živé představě těla, na kterém tak lpíme. Nemůžeme jinak než souhlasit se Šantidévou že, když tělo hledáme, žádné nenajdeme. To jasně dokazuje, že tělo, které normálně vidíme neexistuje.Vypadá to, jako by snad tělo vůbec neexistovalo. Vskutku, tělo existuje jen tehdy, když se spokojíme s pouhým názvem „tělo“ a neočekáváme, že za tímto názvem skutečné tělo najdeme. Kdybychom chtěli najít nebo označit skutečné tělo, na které by se slovo „tělo“ vztahovalo, absolutně nic nenajdeme. Namísto skutečně existujícího těla, které normálně vidíme, uvidíme pouhou neexistenci těla. Tato pouhá neexistence těla, které jindy normálně vidíme, je skutečná existence těla. Uvědomíme si, že tělo, které normálně vidíme, na kterém lpíme, a o které se tak pečlivě staráme, vůbec neexistuje. Tato neexistence těla, na kterém normálně lpíme, je jeho prázdnota, pravá podstata těla.

Název „pravá podstata“ má hluboký význam. Byli jsme nespokojeni s pouhým jevem a názvem „tělo“, proto jsme se snažili najít jeho pravou podstatu. Výsledek tohoto hledání je, že jsme s naprostou určitostí tělo nenašli. Tam, kde jsme očekávali, že skutečně existující tělo najdeme, jsme objevili naprostou neexistenci tohoto těla. Tato neexistence, neboli prázdnota, je pravou podstatou těla. Kromě této pouhé neexistence skutečně existujícího těla, neexistuje žádná jiná pravdivá podstata těla – každá jiná vlastnost těla je jen částí jeho klamného charakteru. Jelikož to tak je, proč tedy trávíme tolik času soustředěním se na klamnou podstatu těla? V současné době pravou podstatu těla i jiných jevů ignorujeme a soustředíme se pouze na jejich klamnou podstatu. Neklidná mysl je výsledkem našeho neustálého soustředění se na klamné předměty, a to je též důvodem, proč zůstáváme v bídném životě samsáry. Pokud si přejeme zažít ryzí štěstí, musíme svou mysl obeznámit s pravdou. Namísto plýtvání energie s nesmyslnými a klamnými předměty, měli bychom se zaměřit na skutečnou podstatu věcí.

I když není možné analytickým způsobem tělo najít, přesto se zcela jasně zjeví, když analýzu nepoužijeme. Jak je to možné? Šantidéva říká, že z nevědomosti vidíme tělo v rukách a podobně. Ve skutečnosti tělo složené ze svých částí, neexistuje. Stejně jako za soumraku si můžeme splést hromadu kamení s člověkem, i když v té hromadě kamenů žádný člověk není. Stejně tak nevědomá mysl vidí tělo v souhrnu paží, nohou a tak podobně, i když tam žádné tělo není. Tělo, které vidíme v podobě paží a nohou, je jednoduše halucinace naší nevědomé mysli. My to však nerozpoznáváme, a proto na svém těle velmi lpíme, staráme se o něj a snažíme se ho až do vyčerpání sil uchránit před jakýmkoliv nepohodlím.

Abychom obeznámili mysl s pravou podstatou těla použijeme k jeho hledání výše uvedené argumenty. Poté, co jsme prohledali všechna možná místa a přesto tělo nenašli, soustředíme se na prostoru-podobnou prázdnotu těla, pouhou absenci těla, které jinak běžně vnímáme. Tato prostoru-podobná prázdnota je pravá podstata těla. Podobá se sice prázdnému prostoru, ale je to smysluplná prázdnota. Jejím významem je naprostá neexistence těla, které běžně vidíme, na kterém tak silně lpíme, a o které celý život tolik pečujeme.

Jakmile se hluboce seznámíme s prostoru-podobnou konečnou podstatou těla, přestaneme na těle tolik ulpívat. V důsledku toho budeme ve spojení s naším tělem, prožívat mnohem méně utrpení, úzkosti a zklamaní. Fyzické napětí se zmírní, zdraví se zlepší, a i když onemocníme, fyzické nepohodlí naší mysl nerozruší. Bytosti s přímou zkušeností prázdnoty, nepocítí žádnou bolest, i kdyby byli zasažení nebo postřeleni. Vědomí, že skutečná podstata jejich těla je jako prostor, zasažení nebo postřelení jsou pro ně úder nebo výstřel do prázdna. Navíc, dobré a špatné vnější podmínky již nemají sebemenší moc rušit jejich mysl, neboť si uvědomili, že ty se podobají iluzi kouzelníka, která mimo mysl neexistuje. Nejsou tedy manipulováni měnícími se podmínkami, jako loutka na provázku, jejich mysl zůstává volná a klidná, protože poznali vyrovnanou, neměnnou, konečnou podstatu prázdnoty všech jevů. Ten, kdo si takto přímo uvědomuje prázdnotu, skutečnou podstatu všech jevů, bude prožívat mír a štěstí dnem i nocí, život za životem.

Je nutné rozlišovat mezi konvenčně existujícím tělem, které existuje, a inherentně existujícím tělem, které neexistuje. Musíme být opatrní, aby nás tato slova nezmátla, abychom neuvěřili, že konvenčně existující tělo je více než pouhý jev mysli. Možná, že jednodušší a méně matoucí vysvětlení je, že pro mysl, která přímo vidí pravdu, tedy prázdnotu, žádné tělo neexistuje. Jen pro obyčejnou mysl, které se tělo jeví, tělo existuje.

Šantidéva radí, abychom nezkoumali konvenční pravdu těla, majetku, míst a přátel, pokud nechceme pochopit prázdnotu, ale spokojili se s pouhými jmény tak, jak to lidé obyčejně dělají. Jakmile takový člověk zná název a účel předmětu, tato znalost ho uspokojí a více ho nezkoumá. Pokud nechceme meditovat o prázdnotě, musíme jednat stejně. Neměli bychom však zapomenout, že pokud budeme zkoumat jevy podrobněji nenajdeme je, neboť jednoduše zmizí, tak jako zmizí hledaná fata morgána.

Stejnou logiku, kterou jsme použili na prokázání absence skutečně existujícího těla, můžeme použít na všechny ostatní jevy. Tak například nám připadá, že tato kniha existuje ze své vlastní podstaty, někde v rozmezí svých částí. Ovšem po přesnějším prozkoumání zjistíme, že žádná z jednotlivých stránek, ani souhrn stránek není knihou, avšak bez nich kniha neexistuje. Namísto abychom našli skutečně existující knihu, spatříme pouhou prázdnotu, neexistenci knihy, o které jsme si původně mysleli, že existuje. Díky naší nevědomosti máme dojem, že kniha existuje mimo mysl, jako kdyby mysl byla uvnitř a kniha venku. Pomocí analýzy však zjistíme, že tento jev je zcela klamný. Žádná kniha neexistuje mimo mysl. Žádná kniha není „tam někde“ uvnitř stránek. Kniha existuje jedině jako pouhá představa mysli, jako její pouhá projekce.

Všechny jevy existují konvenční cestou, nic neexistuje inherentně. To se vztahuje na mysl, Buddhu, dokonce i na samotnou prázdnotu. Vše je pouze připisováno myslí. Všechny jevy se skládají z částí. Fyzické jevy se skládají z fyzických částí, nehmotné jevy z různých částí, neboli znaků, které jsou rozlišitelné myšlenkou. Uvažujeme-li tímto způsobem, uvědomíme si, že žádný jev není ani jednou ze svých části, ani souhrnem všech svých částí, a že neexistuje ani odděleně od svých částí. Takto dojdeme k uvědomění prázdnoty všech jevů, k pouhé absenci všech jevů, které normálně vidíme.

Obzvláště užitečné jsou meditace o předmětech, které v nás budí silné klamy, jako je třeba ulpívání nebo hněv. Správnou analýzou si uvědomíme, že předmět naší touhy nebo odporu neexistuje sám o sobě. Jeho krása nebo ošklivost a dokonce i samotná existence, je připisována myslí. Takovýmto uvažováním zjistíme, že základ pro ulpívání nebo hněv nemá žádné opodstatnění.

PRÁZDNOTA NAŠÍ MYSLI

V Procvičování mysli v sedmi bodech, Geše Čekhawa nejdříve vysvětluje analytickou meditaci o prázdnotě inherentní existence vnějších jevů, jako je například tělo. Dále pak doporučuje, abychom analyticky prozkoumali mysl a pochopili tak prázdnotu její inherentní existence.

Naše mysl není nezávislá entita, ale neustále se měnící kontinuum, které je závislé na mnoha činitelích, jako jsou například jeho předešlé momenty, jeho předměty a vnitřní energetické proudy, ke kterým je mysl připoutána. Jako vše ostatní, i naše mysl je připisována souhrnu mnoha činitelů, a proto jí chybí inherentní existence. Primární mysl, neboli vědomí, má například pět částí, neboli „mentálních činitelů.“ Jsou to: pocit, diskriminace, záměr, kontakt a pozornost. Ani jednotlivé mentální činitelé, ani souhrn těchto činitelů, však nemohou být primární myslí jako takovou, protože to jsou jen mentální činitelé a tudíž pouhé části primární mysli. Přesto však žádná primární mysl nemůže existovat odděleně od těchto činitelů. Primární mysl je těmto činitelům, k základu připisování, pouze připisována, a proto primární mysl neexistuje sama o sobě.

Rozpoznali jsme podstatu naší primární mysli, prázdnotu jako prostor, která vnímá a chápe předměty, a nyní hledáme mysl v jejích částech – v pocitu, diskriminaci, záměru, kontaktu a pozornosti – a hledáme tak dlouho, až si uvědomíme její nezjistitelnost. Tato nezjistitelnost je její pravá podstata, neboli prázdnota. Poté se zamyslíme:

Všechny jevy, které se mé mysli jeví, jsou podstatou této mysli. Moje mysl je podstatou prázdnoty.

Když takto uvažujeme, cítíme jak se všechno rozplývá v prázdnotě. Vnímáme pouze prázdnotu všech jevů a o této prázdnotě meditujeme. Tato meditace o prázdnotě je mnohem hlubší než meditace o prázdnotě těla. Postupně se poznání prázdnoty rozjasní, až nakonec dosáhneme neposkvrněnou moudrost, která si přímo uvědomuje prázdnotu všech jevů.

PRÁZDNOTA VLASTNÍHO JÁ

Objekt, na kterém nejsilněji ulpíváme je naše vlastním já, nebo já. Vzhledem k otiskům nevědomosti ulpívání na vlastním já, nahromaděných od času bez počátku, vnímáme „já“ jako inherentně existující, a sebe-ulpívající mysl ho jako takové automaticky chápe. Na inherentně existujícím já lpíme neustále, dokonce i během spánku, přesto však není snadné zjistit, jak se toto já mysli vlastně jeví. Abychom své já jasně identifikovali, připomeneme si situace, při kterých se silně projevuje, a při kterých máme přehnaný pocit svého já, jako například když jsme v rozpacích, stydíme se, máme strach anebo jsme rozhořčeni. Představíme si, nebo si připomeneme takové situace a pak, bez komentáře nebo analýzy, se pokusíme získat jasnou mentální představu toho, jak se nám naše já v této situaci jeví. V této fázi musíme být trpěliví, protože k získání jasné představy budeme možná potřebovat mnoho meditačních sezení. Nakonec však toto já uvidíme a bude nám připadat naprosto pevné a skutečné, existující ze své vlastní podstaty, nezávislé na těle nebo mysli. Toto tak živě se zjevující já, je inherentně existující já. To je to já, které tak silně opatrujeme. Já, které bráníme, když jsme kritizováni, a na které jsme tolik hrdí, když jsme chváleni.

Jakmile si toto já v extrémních situacích uvědomíme, měli bychom se pokusit o jeho identifikaci v situacích méně extrémních. Například můžeme nyní, při čtení této knihy, pozorovat naše já a pokusit se zjistit, jak se mysli jeví. Nakonec uvidíme, i když v tomto případě nemáme tak silně přehnaný pocit já, že ho stále vnímáme jako inherentně existující, bez závislosti na těle nebo mysli. Jakmile máme představu inherentně existujícího já, na chvíli se na něj zaměříme a jednobodově soustředíme. V meditaci pak postoupíme k další fázi, kdy přemýšlíme o pádných důvodech, které prokážou, že inherentně existující já, na kterém tolik lpíme, ve skutečnosti neexistuje. Inherentně existující já a vlastní já, které běžně vidíme, jsou jedno a totéž; měli bychom vědět, že ani jedno z nich neexistuje, a že obě jsou prázdnotou popřena.

Pokud by já existovalo tak jak se jeví, muselo by existovat jedním ze čtyř způsobů: jako tělo, jako mysl, jako souhrn těla a mysli, anebo jako něco od těla a mysli odděleného; neexistuje žádná jiná možnost. Pozorně o tom přemýšlíme, až se přesvědčíme, že tomu tak je. Poté pokračujeme a prověřujeme každou ze čtyř možností:

(1) Pokud by já bylo tělo, nemělo by smysl říkat „moje tělo“, protože vlastník a vlastněný by byli identičtí. Pokud by já bylo tělem, neexistovalo by budoucí znovuzrození, protože smrtí těla, by zaniklo i já. Pokud by já bylo identické s tělem, muselo by maso, krev a kosti rozvíjet víru, snít, řešit matematické úkoly, jak to děláme my. Jelikož nic z toho není pravda, znamená to, že já není tělem.

(2) Pokud by já bylo myslí, nemělo by smysl říkat „moje mysl“, protože vlastník a vlastněný by byli identičtí. Když se však na mysl zaměříme, většinou říkáme „moje mysl.“ To jasně dokazuje, že já nemůže být myslí. Pokud by bylo já myslí, znamenalo by to, že bychom museli mít mnoho já, jelikož máme mnoho různých typů mysli, jako je šest vědomí, konceptuální a ne-konceptuální mysl. To je ovšem absurdní, a proto mysl nemůže být já.

(3) Protože ani tělo ani mysl nejsou já, nemůže tudíž ani jejich souhrn být naše já. Tělo a mysl jsou souhrnem něčeho, co není já. Jak by tedy tento souhrn mohl být já? Například, žádné ze zvířat ve stádu krav není ovcí, a proto ani samotné stádo nemůže být ovcí. Stejně tak je to se souhrnem těla a mysli. Žádné z těchto dvou není já, proto ani jejich souhrn nemůže být já.

(4) Jestliže já není ani tělo, mysl a ani souhrn těla a mysli, zůstává jediná možnost, že já je něco odděleného od těla i mysli. Pokud by tomu tak bylo, měli bychom vnímat já i bez přítomnosti těla nebo mysli. Při představě, že by tělo i mysl úplně zmizely, nezůstane nic, co bychom mohli nazvat já. Z toho vyplývá, že já není odděleno ani od těla, ani od mysli. Představme si, jak se naše tělo postupně rozplývá do vzduchoprázdna, pak se rozplyne naše mysl, vítr rozežene myšlenky a naše pocity, přání a vědomí se rozplynou do prázdna. Zůstane něco, co by mohlo být naše já? Nezůstane nic. Je zřejmé, že já není něco odděleného od těla a mysli.

Prozkoumali jsme všechny čtyři možnosti, ale já, neboli sebe sama, jsme nenašli. Protože jsme se již dříve přesvědčili, že žádná pátá možnost neexistuje, nezbývá než konstatovat, že naše já, na kterém lpíme, a které opatrujeme, vlastně vůbec neexistuje. Tam, kde se dříve objevovalo inherentně existující já, se nyní jeví jeho absence. Tato absence inherentně existujícího já je prázdnota, konečná pravda.

Přemýšlíme o tom do té doby, než si o absenci našeho já, které jindy normálně vnímáme, vytvoříme všeobecnou, nebo mentální představu. Tato představa je cílem naší jednobodové koncentrace. Snažíme se s touto představou plně obeznámit tím, že o ni vytrvale jednobodově zaměřeni meditujeme tak dlouho, jak je to možné.

Od doby bez počátku jsme lpěli na našem inherentně existujícím já, a nade vše je opatrovali. Může se stát, že zpočátku prožijemešok, protože nejsme schopní během meditace naše já najít. Někteří lidé dostanou strach při pomyšlení, že „přestali existovat.“ Jiní se cítí skvěle, jakoby zdroj všech jejich problémů najednou zmizel. Obě reakce jsou dobrým znamením správné meditace. Po čase tyto počáteční reakce odezní a mysl se dostane do vyrovnanějšího stavu. Tehdy budeme schopní klidně a kontrolovaně o prázdnotě našeho já meditovat.

Měli bychom nechat mysl, aby se v prostoru-podobné prázdnotě, co nejdelší dobu rozplynula. Je důležité nezapomenout, že předmětem meditace je pouhá absence našeho já, které normálně vidíme, a ne pouhá nicota. Občas bychom měli naši meditaci ostražitě zkontrolovat. Pokud zjistíme, že se naše mysl odchýlila k jinému předmětu, anebo že jsme ztratili význam prázdnoty a zaměřujeme se na pouhou nicotu, měli bychom se vrátit k úvaze a znovu přivést mysl k jasné představě prázdnoty našeho já.

Můžeme se ptát: „Jestliže moje já, které běžně vidím neexistuje, kdo tedy medituje? Kdo přestane meditovat, kdo mluví s jinými lidmi a kdo jim odpovídá, když volají mé jméno?“ I když naše já, které normálně vidíme neexistuje, neznamená to, že toto já neexistuje vůbec. Existuje jako pouhé připisování. Pokud jsme s pouhým připisováním našeho „já“ spokojeni, je vše v pořádku. Můžeme si myslet, „já existuji“, „půjdu do města“ a tak dále. Problém nastane jen tehdy, když hledáme já jinde, nežli je pouhé konceptuálně připisované „já“ anebo „vlastní já“. Mysl lpí na definitivně existujícím já, nezávislém na konceptuálním připisování, tak jako by za tímto označením „skutečné“ já bylo. Kdyby takové já existovalo, zákonitě bychom ho našli. Při pátrání jsme se však přesvědčili, že takové já najít nelze. Konečný výsledek našeho pátrání bylo definitivní nenalezení našeho já. Tato nezjistitelnost vlastního já je prázdnota našeho já, jeho konečná podstata. Vlastní já, které existuje jako pouhé připisování, je naše existující vlastní já. Podobně jevy, které existují jako pouhé připisování, jsou existující jevy. Žádné vlastní já ani ostatní jevy neexistují jiným způsobem, nežli cestou připisování. Po pravdě řečeno, naše vlastní já i ostatní jevy, které existují jako pouhé připisování, jsou konečnou podstatou vlastního já i ostatních jevů a nejsou konvenční podstatou. Z počátku se dá toto vysvětlení těžce pochopit, a proto vás prosím, buďte trpěliví. Upřímným praktikováním modliteb Klenotu srdce, bychom měli usilovat o obdržení mocného požehnání od Buddhy moudrosti Dže Congkhapy.

Naše první uvědomění prázdnoty, je to konvenční poznání získané pomocí všeobecné představy. Opakovanou meditací všeobecná představa postupně vybledne až nakonec úplně zmizí a my uvidíme prázdnotu přímo. Toto přímé uskutečnění prázdnoty bude naše první zcela neomylné vědomí, neboli neposkvrněná mysl. Až do té doby, než si uvědomíme prázdnotu přímo, všechny stavy mysli jsou mylná vědomí, a protože máme otisky ulpívání na vlastním já, anebo ignorujeme ulpívání na pravdě, vnímáme všechny jevy jako inherentně existující.

Většina lidí se přiklání k extrému existence a myslí si, že když něco existuje, musí to existovat inherentně, a tak přehnaně zdůrazňují způsob existence věcí a pouhé pojmenování věcí je neuspokojuje. Jiní se přiklání k extrému neexistence. Myslí si, že když jevy neexistují inherentně, neexistují vůbec a tak přehánějí neexistenci inherentní existence. Je třeba si uvědomit, že i když jevům chybí jakákoliv známka inherentní existence z jejich vlastní strany, existují konvenčně jako pouhý jev platného vědomí.

Konceptuální mysli, které lpí na vlastním já a na jiných jevech jako na skutečně existujících, jsou mylná vědomí, kterých je nutné se zbavit. Nechci tím však tvrdit, že všechny konceptuální mysli jsou mylná vědomí, kterých bychom se proto měli zbavit. Existuje mnoho konceptuálních myslí, které jsou v každodenním životě užitečné, jako je konceptuální mysl, pamatující si, co jsme dělali včera, nebo konceptuální mysl uvědomující si, co budeme dělat zítra. Je také mnoho konceptuálních myslí, které je nutné rozvíjet na duchovní cestě. Například konvenční bódhičitta v mentálním kontinuu bódhisattvy, je konceptuální mysl, která vidí svůj předmět, konečné osvícení, prostřednictvím všeobecné představy. A navíc, než budeme schopni si uvědomit prázdnotu ne-konceptuální myslí přímo, je nutné si ji uvědomit postupným platným rozpoznáním, což je konceptuální mysl. Úvahou nad těmito důvody, které vyvrací inherentní existenci, se v mysli objeví všeobecná představa absence, neboli prázdnoty inherentní existence. To je jediný způsob, jak se z počátku prázdnota může mysli zjevit. Meditujeme o této představě se stále silnější koncentrací, až si nakonec prázdnotu uvědomíme přímo.

Někteří lidé říkají, že při meditaci o prázdnotě stačí mysl jednoduše zbavit všech konceptuálních myšlenek. Argumentují tím, že bílé mraky zakrývají slunce stejně tak, jako černé mraky a pozitivní konceptuální myšlenky zatemňují mysl stejně, tak jako ji zatemňují negativní konceptuální myšlenky. Tento názor je zcela mylný. Když totiž nevynaložíme úsilí na získání konceptuálního pochopení prázdnoty a jen potlačíme všechny konceptuální myšlenky, nikdy se nám skutečná prázdnota nezjeví. Je možné, že dosáhneme sugestivního zážitku prostoru-podobné vesmírné prázdnoty, to je ale pouhá absence konceptuální mysli. Není to skutečná prázdnota, podstata všech jevů. Meditace o vyprázdnění mysli může dočasně mysl zklidnit, ale nikdy nemůže zničit naše sebeklamy nebo nás osvobodit ze samsáry a jejího utrpení.

PRÁZDNOTA ZBAVENÁ OSMI EXTRÉMŮ

Když se sejdou všechny potřebné atmosférické příčiny a podmínky, objeví se mraky. Pokud se nesejdou, mraky se neutvoří. Vznik mraků je zcela závislý na příčinách a podmínkách; bez nich se nemohou vytvořit. Stejná závislost platí pro hory, planety, těla, mysli a všechny ostatní vytvořené fenomény. Jevy nemají inherentní, neboli nezávislou existenci, jsou závislé na okolnostech, které existují mimo ně samotné, a jsou tedy pouhým připisováním myslí.

Toto téma lépe pochopíme, když se zamyslíme nad učením karmy – o činech a jejich následcích. Odkud přichází všechny dobré nebo špatné zážitky? Podle buddhismu to jsou výsledky pozitivní nebo negativní karmy nashromážděné v minulosti. Výsledkem pozitivní karmy se v životě setkáme s atraktivními a příjemnými lidmi, vzniknou příjemné životní podmínky a my budeme žít v krásném prostředí. Následkem negativní karmy se objeví nepříjemní lidé a okolnosti. Tento svět je výsledkem kolektivní karmy vytvořené bytostmi, které ho obývají. Protože karma vzniká v mysli – konkrétně v myšlenkových záměrech – je tudíž zřejmé, že všechny světy pocházejí z mysli. Podobně vznikají i představy ve snu. Všechny sny, které během spánku vnímáme, jsou výsledkem zrání karmických potenciálů v mysli a neexistují jinde než v této mysli. Když je mysl klidná a čistá, uzrají pozitivní karmické otisky a naše sny jsou příjemné; když je ale naše mysl rozrušená a nečistá, uzrají negativní karmické otisky a vzniknou nepříjemná a hrůzostrašná zjevení. Podobně všechny jevy, které vnímáme v bdělém stavu, jsou výsledkem pozitivních, negativních, nebo neutrálních karmických otisků v mysli.

Jakmile pochopíme, že věci vznikají z vlastních vnitřních i vnějších příčin a podmínek, že nemají žádnou samostatnou existenci, pouhý pohled nebo pomyšlení na vznik jevů bude stačit, abychom si připomenuli jejich prázdnotu. Namísto utvrzovat naše vědomí o platnosti a reálnosti jevů, začneme chápat věci jako projev jejich prázdnoty, se stejně nekonkrétní existencí jako má duha, která se objevuje na prázdné obloze.

Vznik jevů je závislý na příčinách a podmínkách a stejným způsobem na nich závisí i jejich zánik. Proto ani vznik, ani rozklad nemohou doopravdy existovat. Tak například, kdyby bylo naše nové auto zničeno, byli bychom nešťastní, neboť na autě i na jeho zničení lpíme, myslíme si totiž, že opravdu existují. Když ale pochopíme, že auto je pouhým jevem mysli, jako auto ve snu, jeho zničení nás nijak nerozruší. To platí pro všechny jevy ulpívání: když si uvědomíme, že ani předměty, ani jejich zánik neexistují skutečně, nemáme důvod nepříjemných pocitů v případě, že se s nimi musíme rozloučit.

Všechny funkční věci – prostředí, požitky, tělo, mysl a naše já – se každým okamžikem mění. Tyto jevy jsou pomíjivé v tom smyslu, že nemají trvání, v jednom okamžiku tu jsou a v druhém už ne. Kniha, kterou čtete v tuto chvíli, není stejnou knihou, kterou jste četli před chvílí, její momentální existence je závislá na zániku knihy z minulého momentu. Když pochopíme subtilní pomíjivost, tedy že naše tělo, mysl, já a tak dále nesetrvají do příštího momentu, nebude těžké porozumět tomu, že nemají trvalou existenci.

Možná souhlasíme s tím, že pomíjivé jevy nemají inherentní existenci, můžeme si však myslet, že trvalé jevy, protože jsou neměnné a nezávislé na příčinách a podmínkách, inherentně existují. Nicméně, dokonce i trvalé jevy, jako je prázdnota a nevytvořený prostor – což je pouhá nepřítomnost fyzické překážky – jsou závisle souvztažné jevy, neboť závisejí na svých částech, na základech a na myslích, které je připisují, a proto nemohou mít inherentní existenci. I když je prázdnota konečná realita, není nezávislá nebo inherentně existující, protože závisí na svých částech, základech a myslích, které ji připisují. Tak jako zlatá mince nemůže existovat bez zlata, tak ani prázdnota těla nemůže existovat bez těla, neboť je jednoduše absencí inherentní existence těla.

Kdykoliv někam jdeme, myslíme si „já jdu“ a lpíme na inherentně existující chůzi. Podobně si myslíme, když má někdo přijít na návštěvu, „přicházejí“ a lpíme na inherentně existující akci příchodu. Obě tyto koncepce jsou chybná vědomí a ulpíváním na vlastním já. Když někdo odejde myslíme si, že skutečná osoba opravdu odešla, a když se vrátí věříme, že se skutečná osoba opravdu vrátila. Nicméně příchod a odchod lidí je jako vznik a rozklad duhy na obloze. Duha se na obloze objeví, když nastanou vhodné příčiny a podmínky, a když se tyto příčiny a podmínky rozptýlí, i duha zmizí. Duha však odnikud nepřichází, ani nikam neodchází.

Sledujeme-li nějaký předmět, jako je například naše já, připadá nám, že se jedná o samostatnou, nedělitelnou entitu, jejíž jedinečnost existuje inherentně. Ve skutečnosti však má naše já mnoho částí, jako například části, které se dívají, poslouchají, procházejí se, přemýšlí, anebo části, které jsou například učitelkou, matkou, dcerou a manželkou. Naše já se připisuje na souhrn všech těchto částí. Každý jev sám o sobě je jednotlivý, ale jeho singularita je pouhé připisování, jako je například vojsko připisováno na shromáždění vojáků, nebo les je připisován množství stromů.

Když vidíme více předmětů, považujeme jejich pluralitu za inherentně existující. Nicméně, stejně jako je singularita pouhé připisování myslí, podobně mysl připisuje i pluralitu, která však neexistuje ze strany předmětu. Například namísto toho, abychom pohlíželi na shromáždění vojáků nebo stromů jako na individuální vojáky nebo stromy, můžeme je vidět jako vojsko nebo les, tedy jako jednotlivá shromáždění celku. V tomto případě budeme pozorovat singularitu spíše nežli pluralitu.

Jednoduše shrnuto, singularita neexistuje sama od sebe, protože je připisována pluralitě – na její části. Stejně tak neexistuje pluralita sama od sebe, protože je připisována singularitě – souhrnu jejích částí. Proto jsou singularita i pluralita pouhé připisování konceptuální myslí a nemají skutečnou existenci. Když toto jasně pochopíme, zmizí podstata pro ulpívání nebo hněv na jeden nebo více předmětů. Máme sklon promítat chyby nebo kvality jednotlivců na celek, a tak na základě rasy, náboženství nebo vlasti buď nenávidíme, nebo ulpíváme. Přemýšlení o prázdnotě singularity a plurality pomáhá oslabit nenávist a ulpívání.

I když vznik, rozklad a tak dále existují, neexistují inherentně. Je to konceptuální mysl nevědomosti sebe-ulpívání, která je chápe jako inherentně existující. Toto chápání je založeno na osmi extrémech: inherentně existujícímu vzniku, inherentně existujícímu zániku, inherentně existující pomíjivosti, inherentně existující trvalosti, inherentně existujícímu odchodu, inherentně existujícímu příchodu, inherentně existující singularitě a inherentně existující pluralitě. Tyto extrémy neexistují, přesto však díky naší nevědomosti, na nich lpíme. Ulpívání na těchto extrémech je kořenem všech ostatních klamů, které jsou základem všech nečistých činů a tyto činy nás drží v pasti samsáry. Toto chápání je proto kořenem samsáry, koloběhu nečistého života.

Inherentně existující vznik je stejný jako vznik, který normálně vidíme. Měli bychom si uvědomit, že ani jeden z nich ve skutečnosti neexistuje. Totéž platí pro sedm zbývajících extrémů. Například inherentně existující rozklad a zničení jsou stejné jako je rozklad a zničení, které normálně vidíme. Měli bychom si však uvědomit, že ani jeden z nich neexistuje. Naše mysli, které lpí na těchto osmi extrémech, jsou různé stránky nevědomosti sebe-ulpívání. Příčinou prožívání nekonečného utrpení a problémů je nevědomost sebe-ulpívání. Až tato nevědomost prostřednictvím meditace o prázdnotě všech jevů natrvalo zmizí, zmizí tím všechna utrpení a problémy tohoto života i nesčetných budoucích životů, a pravý smysl lidského života bude naplněn.

Téma osmi extrémů je velmi hluboké a vyžaduje proto podrobné vysvětlení a dlouhodobé studium. Buddha je podrobně vysvětluje v Sútrách Dokonalosti moudrosti; a v Základní moudrosti, která je komentářem Súter Dokonalosti moudrosti, Nagaržůna používá mnoho hlubokých a pádných důvodů aby dokázal, že osm extrémů neexistuje, protože jevům chybí inherentní existence. Zkoumáním konvenčních pravd Nagaržůna potvrzuje jejich konečnou podstatu a dokazuje, proč je k úplnému porozumění tohoto tématu nutné pochopit jak konvenční, tak konečnou podstatu předmětů.

KONVENČNÍ A KONEČNÉ PRAVDY

Všechno co existuje je buď konvenční nebo konečná pravda. Konečná pravda se vztahuje pouze na prázdnotu, a proto kromě prázdnoty vše ostatní je konvenční pravda. Všechny předměty, jako jsou například domy, auta a stoly, jsou konvenčními pravdami.

Všechny konvenční pravdy jsou klamné předměty, neboť způsob jakým se jeví, odporuje způsobu jakým existují. Pokud se k nám někdo chová přátelsky a laskavě, ale jeho skutečným záměrem je získat si naši důvěru aby nás mohl okrást, řekli bychom, že je falešný nebo záludný člověk, protože jeho přátelské chování je v rozporu s jeho opravdovým charakterem. Stejně tak jevy, jako jsou tvary a zvuky jsou nepravdivé nebo klamné, protože se jeví jako inherentně existující, i když ve skutečnosti inherentní existenci postrádají. Způsob, jakým se konvenční pravdy jeví, neodpovídá způsobu jejich skutečné existence, a proto se nazývají „klamné jevy“. Například, existence šálku se zdá být naprosto nezávislá na jeho částech, příčinách a mysli, které se jeví, ale ve skutečnosti je na nich zcela závislý. Šálek je klamný jev, protože způsob jakým se mysli jeví a způsob jakým existuje, si neodpovídají.

Konvenční pravdy jsou klamné předměty, přesto však skutečně existují, neboť mysl, která je přímo vnímá je platná a zcela spolehlivá mysl. Například, když vědomí zraku přímo vnímá šálek na stole, je to platná mysl, protože nás neklame. Jestliže vztáhneme ruku abychom šálek uchopili, najdeme ho tam, kde ho naše vědomí zraku vidí. V tomto ohledu se vědomí zraku, které vnímá šálek na stole, liší od vědomí zraku, které mylně chápe šálek odrážející se v zrcadle jako skutečný šálek, anebo vědomí zraku, které chápe fata morgánu jako vodu. Ačkoliv je šálek klamný předmět, z praktických důvodů je vědomí zraku, které jej přímo vnímá, platnou a spolehlivou myslí. Nicméně, i když je to platná mysl, ve skutečnosti je to mylné vědomí, protože se šálek mysli jeví jako skutečně existující. S ohledem na konvenční charakteristiku šálku, jako je jeho poloha, velikost, barva a podobně, je to platná a neomylná mysl, avšak mylná s ohledem na to, jak se jí šálek jeví.

Jednoduše shrnuto, konvenční předměty jsou klamné. Přestože vypadají, že existují z vlastní strany, ve skutečnosti jsou pouhým zdáním mysli, tak jako věci, které vidíme ve snu. V kontextu snu však předměty mají relativní platnost a to je odlišuje od věcí, které neexistují vůbec. Představme si, že jsme ve snu ukradli diamant a někdo se nás zeptá, jestli jsme to byli my. Přestože je sen výtvorem mysli, když odpovíme „ano“, říkáme pravdu, a když odpovíme „ne“, lžeme. Stejně tak, i když je celý vesmír pouhým jevem mysli, v rámci toho, jak ho obyčejné bytosti prožívají, můžeme rozlišovat mezi relativními pravdami a relativními nepravdami.

Konvenční pravdy mohou být rozděleny na hrubé konvenční pravdy a na subtilní konvenční pravdy. Na příkladu auta můžeme porozumět, jak všechny jevy tyto dvě úrovně konvenční pravdy mají. Samotné auto, auto závislé na svých příčinách a auto závislé na svých dílech, jsou hrubé konvenční pravdy vozu. Říká se jim „hrubé“, protože se dají snadno pochopit. Auto závislé na základě připisování je dost subtilní a není tak snadno pochopitelné, přesto však je to stále hrubá konvenční pravda. Základem připisování auta jsou jeho části. Abychom auto pochopili, musí se části auta naší mysli objevit; bez těchto částí se základ myšlenky „auto“ nemůže vytvořit. Proto jsou části auta základem jeho připisování. Říkáme „vidím auto“, ale přesněji řečeno, vidíme pouze jeho části. Pokud však rozvineme myšlenku „auto“, zatímco vnímáme jeho části, auto vidíme. Neexistuje žádné auto, které by bylo něčím jiným, než jeho částmi, neexistuje žádné tělo, které by bylo něčím jiným, než jeho částmi a tak podobně. Auto, které existuje jako pouhé připisování myslí, je subtilní konvenční pravda auta. Tu pochopíme, až když si uvědomíme, že auto není nic víc, než pouhé připisování platnou myslí. Subtilní konvenční pravdu pochopíme jen tehdy, když pochopíme prázdnotu. A až zcela pochopíme subtilní konvenční pravdu, pochopíme jak konvenční, tak i konečnou pravdu.

Striktně řečeno jsou pravda, konečná pravda a prázdnota synonymy, protože konvenční pravdy nejsou skutečné pravdy, ale klamné předměty. Avšak pro mysl těch, kteří nepochopili prázdnotu, jsou pravdivé. Jenom prázdnota je pravdivá, protože existuje tak, jak se jeví. Když mysl jakékoliv cítící bytosti přímo vnímá konvenční pravdy, jako například tvary, zdá se, že existují samy od sebe. Když mysl vyšší bytosti vnímá prázdnotu přímo, neobjevuje se nic jiného než prázdnota; tato mysl je zcela propojena s pouhou absencí inherentně existujících jevů. Způsob, jakým se prázdnota přímému ne-konceptuálnímu vnímání jeví, odpovídá přesně způsobu, jakým prázdnota existuje.

Je nutné poznamenat, že prázdnota, ačkoliv je konečnou pravdou, neexistuje inherentně. Prázdnota není oddělená skutečnost existující v pozadí konvenčních jevů, ale je jejich pravou podstatou. Nemůžeme o prázdnotě mluvit jako o něčem izolovaném, protože prázdnota je vždy pouhá absence něčeho inherentně existujícího. Například prázdnota těla je absence inherentně existujícího těla, a bez tohoto těla coby základu, tato prázdnota nemůže existovat. Vzhledem k tomu, že prázdnota je nevyhnutelně závislá na svém základě, postrádá inherentní existenci.

V Průvodci bódhisattvovým způsobem života Šantidéva definuje konečnou pravdu jako jev, který je pravdivý pro neposkvrněnou mysl vyšší bytosti. Neposkvrněná mysl je ta, která si uvědomuje prázdnotu přímo. Tato mysl je jediným neklamným vědomím a vlastní ji výlučně vyšší bytosti. Neposkvrněná mysl je zcela neklamná, a proto vše, co taková mysl přímo vnímá, nutně odpovídá konečné pravdě. Mysl obyčejných bytostí naopak vnímá vše přímo jako pravdu, i když to nutně konečná pravda není, neboť jejich mysl je klamná a klamná mysl nemůže nikdy vnímat pravdu přímo.

Díky otiskům konceptuálního myšlení, které lpí na osmi extrémech se vše, co se jeví mysli obyčejných bytostí, zdá inherentně existující. Jedině moudrost meditativní rovnováhy, která si uvědomuje prázdnotu přímo, je neznečištěná otisky nebo skvrnami konceptuálních myšlenek. Jedině tato moudrost je oproštěna od klamných jevů.

Když Vyšší bódhisattva medituje o prázdnotě, jeho nebo její mysl se s prázdnotou zcela smísí a inherentní existenci nevnímá. Vyvine naprosto ryzí neposkvrněnou moudrost, konečnou bódhičittu. Jakmile však meditativní rovnováhu přeruší, díky otiskům ulpívání na skutečnosti, opět vnímá všechny konvenční jevy jako inherentně existující a jeho neposkvrněná moudrost se dočasně neprojevuje. Jedině Buddha může projevit současně neposkvrněnou moudrost s přímým vnímáním konvenční pravdy. Buddhova mysl má mimořádnou schopnost, neboť může v jediném okamžiku vnímat jak konvenční, tak i konečnou pravdu přímo a současně. Konečná bódhičitta má více úrovní. Například konečná bódhičitta dosažená pomocí tantrické praxe je mnohem hlubší nežli bódhičitta dosažena pouhým cvičením Sútry. Nejvyšší konečná bódhičitta je bódhičitta Buddhy.

Pokud si pomocí správného uvažování uvědomíme pouhou absenci prvního extrému, extrému vzniku, snadno si uvědomíme pouhou absenci zbývajících sedmi extrémů. Jakmile jsme si uvědomili pouhou absenci osmi extrémů, uvědomíme si prázdnotou všech jevů. S tímto pochopením pokračujeme v uvažování a meditování o prázdnotě vytvořených jevů a podobně. Jak se naše meditace prohlubují, pociťujeme, jak se všechny jevy rozplývají v prázdnotě. Tehdy budeme schopni se jednobodově soustředit na prázdnotu všech jevů.

Při meditaci o prázdnotě vytvořených jevů bychom se měli zamyslet:

Mé já, zrozené z příčin a podmínek jako lidská bytost, není k nalezení, třebaže ho pomocí moudrosti hledám v rámci svého těla, mysli anebo mimo ně. To dokazuje, že mé já, které normálně vidím naprosto neexistuje.

Po této úvaze cítíme jak naše já, které běžně vidíme, mizí a my vnímáme prostoru-podobnou prázdnotu, pouhou absenci já, které normálně vidíme. Cítíme, jak naše mysl vstupuje do této prostoru-podobné prázdnoty a jednobodově zaměřená v ní setrvává. Tato meditace se nazývá „prostoru-podobná meditativní rovnováha o prázdnotě“.

Tak, jak se orlové jen s minimálním úsilím vznášejí rozlehlým prostorem oblohy aniž by narazili na překážky, stejně tak, mohou pokročilí meditující s vynaložením jen malého úsilí, dlouze meditovat a soustředit se na prázdnotu. Jejich mysli se vznášejí v prostoru-podobné prázdnotě bez jakéhokoli vyrušení. Při meditaci o prázdnotě bychom se měli pokusit takové meditující napodobit. Jakmile najdeme předmět meditace, pouhou absenci našeho já, které normálně vidíme, měli bychom přestat s dalším zkoumáním a jednoduše nechat mysl spočinout v prožitku prázdnoty. Občas bychom se měli ujistit, že jsme neztratili jasnou představu o prázdnotě, nebo rozpoznání jejího významu. Toto ujištění by mělo být nenásilné, jinak bychom narušili koncentraci. Naše meditace by neměla být jako let malého ptáka, který nikdy nepřestane mávat křídly a neustále mění svůj směr. Měla by být jako let orla, který se lehce vznáší a jen příležitostně zamává křídly aby poopravil svůj let. Prostřednictvím této meditace pocítíme, jak se naše mysl rozplývá v prázdnotě a s prázdnotou se spojuje.

Dosáhneme-li toho, budeme během meditace schopní oprostit se od zjevného sebe-ulpívání. Kdybychom však strávili čas kontrolováním a zkoumáním a nedovolili mysli spočinout v prostoru prázdnoty, nikdy nebudeme mít možnost tento prožitek prožít a meditace nám nepomůže oslabit naše sebe-ulpívání.

Obecně řečeno je nutné, prohloubit znalost prázdnoty rozsáhlým studiem, při kterém dané téma zvažujeme z různých úhlů s použitím mnoha rozdílných způsobů logických důvodů. Dále je velmi důležité důkladně se seznámit s jednou celou meditací o prázdnotě pomocí dlouhodobého uvažování a přesného pochopení, jak použít logické důvody, které vedou k poznání prázdnoty. Teprve tehdy se můžeme na prázdnotu jednobodově soustředit a pokusit se mysl s prázdnotou smísit tak, jako se voda mísí s vodou.

SPOJENÍ OBOU PRAVD

Spojení obou pravd znamená, že konvenční pravda, kupříkladu našeho těla, a konečná pravda, jeho prázdnota, jsou stejné podstaty. Když spatříme například naše tělo, chápeme současně jak samotné tělo, tak i inherentně existující tělo. Toto chápání je dualistická, subtilně mylná představa. Jedině Buddhové jsou oproštěni od těchto mylných představ. Hlavním účelem porozumění a meditování o spojení dvou pravd, je zabránit dualistickým představám – představám inherentní existence mysli, která medituje o prázdnotě a je přitom schopná se v prázdnotě rozplynout. Jakmile toho dosáhneme, naše meditace o prázdnotě bude mít skutečnou sílu odstranit naše klamy. Jestliže správně rozpoznáme a vyvracíme inherentně existující tělo, které normálně vidíme, a jestliže s naprostou koncentrací meditujeme o pouhé absenci tohoto těla, pocítíme, jak se naše normální tělo rozplývá v prázdnotě. Pochopíme, že skutečnou podstatou těla je prázdnota, a že tělo je pouhým projevem prázdnoty.

Prázdnotu lze přirovnat k obloze a tělo k její modři. Tak jako modř je projevem samotné oblohy a nemůže být od ní oddělena, stejně tak je naše modři podobné tělo, jednoduše projevem oblohy a její prázdnoty a nemůže být od ní odděleno. Až toto pochopíme a soustředíme se na prázdnotu těla, pocítíme jak se tělo samo od sebe rozplývá ve své konečné podstatě. Během těchto meditací můžeme lehce překonat konvenční jev těla a naše mysl se přirozeně smísí s prázdnotou.

Bódhisattva Avalokitešvára v Sútře srdce říká: „Tvar není nic jiného nežli prázdnota.“ To znamená, že konvenční jevy, jako je třeba tělo, neexistují odděleně od své prázdnoty. Když s tímto porozuměním o prázdnotě těla meditujeme víme, že tato prázdnota, kterou naše mysl vnímá, je pravdivá podstata těla, a že kromě této prázdnoty žádné tělo neexistuje. Tyto meditace výrazně oslabí mysl sebe-ulpívání. Pokud skutečně uvěříme, že tělo a jeho prázdnota mají stejnou podstatu, sebe-ulpívání bude výrazně oslabeno.

Prázdnoty můžeme rozlišovat podle jejich základů a tak mluvit o prázdnotě těla, o prázdnotě vlastního já a podobně, přesto však ve skutečnosti mají všechny tyto prázdnoty stejnou podstatu. Při pohledu na deset lahví rozeznáme deset rozdílných vnitřních prostorů, které však ve skutečnosti mají stejnou podstatu. Když lahve rozbijeme, všechny tyto prostory budou k nerozeznání. Stejně tak můžeme mluvit o prázdnotě těla, mysli, svého já a podobně, ve skutečnosti však všechny tyto prázdnoty mají stejnou podstatu a nedají se rozlišit. Jediný způsob rozlišení je jejich konvenční základ.

Poznání, že všechny prázdnoty mají stejnou podstatu, má dva hlavní přínosy: při meditaci se mysl snadněji s prázdnotou smísí a i mimo meditaci jsme schopni vnímat všechny předměty, jako stejné projevy jejich prázdnoty.

Pokud pociťujeme vzdálenost mezi myslí a prázdnotou, tedy že naše mysl je „zde“ a prázdnota „tam“, naše mysl se s prázdnotou nesmísí. Poznání, že všechny prázdnoty mají stejnou podstatu pomáhá tento rozdíl odstranit. V běžném životě vnímáme mnoho dobrých, špatných, lákavých nebo nezajímavých věcí, které v nás vyvolávají rozdílné pocity. Protože naše mysl je nevyvážená, věříme, že tyto rozdíly existují ze strany předmětů. Atraktivní předměty nás přitahují, neatraktivní předměty nás odpuzují a k neutrálním předmětům jsme lhostejní. Takto nevyvážená mysl se velmi obtížně mísí s prázdnotou. Až pochopíme, že jevy, přestože se projevují v různých aspektech, jsou v podstatě všechny prázdné, teprve tehdy budeme schopni mysl s prázdnotou smísit. Rozdíly, které vidíme, jsou jen jevy klamné mysli, neboť z hlediska konečné pravdy, jsou v prázdnotě všechny jevy stejné. Zkušený meditující, jednobodově pohroužený v prázdnotě, necítí žádný rozdíl mezi vznikem a zánikem, pomíjivostí a stálostí, odchodem a příchodem, singularitou a pluralitou, neboť v prázdnotě je vše stejné a všechny problémy spojené s ulpíváním, hněvem a sebe-ulpíváním jsou vyřešeny. V takovém stavu je vše klidné a příjemné, vyrovnané a harmonické, radostné a skvělé. Neexistuje ani teplo ani zima, ani nahoře ani dole, ani tady ani tam, ani já, ani ostatní, ani samsára neexistuje. V klidu prázdnoty je vše stejné. Toto uskutečnění se nazývá „jóga vyrovnání samsáry s nirvánou“, a je podrobně vysvětleno v Sútrách i Tantrách.

Konečná podstata mysli, která medituje o prázdnotě, má stejnou podstatu jako konečná podstata jejího předmětu, protože veškeré prázdnoty mají stejnou podstatu. Během prvních meditací o prázdnotě se zdá, že mysl a prázdnota jsou dva různé jevy. Jakmile však pochopíme, že všechny prázdnoty mají stejnou podstatu, bude jasné, že tento pocit oddělenosti je pouhé zdání klamné mysli. Ve skutečnosti mysl a prázdnota mají stejnou podstatu. Jestliže tuto znalost použijeme v meditaci, zabráníme tím vnímání konvenční podstaty mysli a umožníme jí splynout s prázdnotou.

Když během meditace mysl s prázdnotou smísíme, budeme bez rozdílu i mimo meditaci, všechny jevy chápat jako projevy prázdnoty. Namísto abychom vnímali atraktivní, neatraktivní a neutrální předměty jako inherentně rozdílné pochopíme, že jsou ve své podstatě stejné. Tak jako vlnky nebo nejdivočejší vlny oceánu jsou rovnocenně vodou, tak i atraktivní nebo odpudivé formy jsou rovnocenně projevy prázdnoty. Jakmile si toto uvědomíme, naše mysl bude vyrovnaná a klidná. Rozpoznáme, že všechny konvenční jevy jsou magickou hrou mysli a tak nebudeme na jejich zdánlivých rozdílech příliš ulpívat.

Milarepa kdysi vysvětloval prázdnotu jedné ženě. Přirovnal prázdnotu k obloze a konvenční pravdu k oblakům, a poradil jí, aby meditovala o obloze. Žena jeho instrukce následovala velmi úspěšně, narazila však na jeden problém. Při meditaci o obloze jako o prázdnotě všechno zmizelo, a proto nemohla pochopit, jak mohou věci existovat konvenčně. „Připadá mi snadné meditovat o obloze,” řekla Milarepovi, „ale je obtížné ustanovit oblaka. Prosím, nauč mě meditovat o oblacích.“ Milarepa odpověděl: „Pokud bude tvoje meditace o obloze úspěšná, oblaka by neměla být problémem. Oblaka se jednoduše na obloze objeví, vynoří se z oblohy a zase se do ní rozplynou.  Až tvoje zkušenost oblohy bude lepší, pak přirozeně porozumíš oblakům.“

V tibetštině se slovo „namkha“ používá jak pro oblohu, tak i pro prostor, ačkoliv prostor je od oblohy rozdílný. Existují dva druhy prostorů – vytvořený prostor a nevytvořený prostor. Vytvořený prostor je viditelný prostor, který vidíme v místnosti nebo na obloze. Tento prostor může být v noci tmavý a ve dne světlý. Protože podléhá změnám, je tento prostor pomíjivý jev. Typickou vlastností vytvořeného prostoru je, že nepřekáží předmětům. Jestliže je v místnosti prostor, můžeme tam bez překážky předměty umístit. Podobně, ptáci létají bez překážky prostorem oblohy, horou však prolétnout nemohou! Je tedy jasné, že vytvořený prostor je prázdný, neboli postrádá  překážející kontakt. Toto prázdno, nebo pouhá absence překážejícího kontaktu, je nevytvořený prostor.

Protože nevytvořený prostor je pouhá absence překážejícího kontaktu, nepodléhá tedy pomíjivým změnám, a proto je to permanentní jev. Zatímco vytvořený prostor je viditelný a poměrně snadno pochopitelný, nevytvořený prostor je pouhá absence překážejícího kontaktu a je poněkud subtilnější. Jakmile však pochopíme nevytvořený prostor, snadněji pochopíme prázdnotu.

Jediným rozdílem mezi prázdnotou a nevytvořeným prostorem je jejich předmět popření. Předmětem popření nevytvořeného prostoru je překážející kontakt, zatímco předmětem zapření prázdnoty je inherentní existence. Nevytvořený prostor je nejlepší příklad pro pochopení prázdnoty, a proto se o něm píše v Sútrách a v mnoha písmech. Nevytvořený prostor je nepotvrzující záporný jev, který je chápán myslí pouhým vyloučením záporného předmětu bez uvědomění si jiného pozitivního předmětu. Vytvořený prostor je potvrzující nebo pozitivní jev pochopený myslí bez výslovného vyloučení záporného předmětu. Více podrobností o těchto dvou typech jevů najdete v knihách Nové srdce moudrosti a Oceán nektaru.

PRAKTIKOVÁNÍ PRÁZDNOTY V KAŽDODENNÍM POČÍNÁNÍ

Při našem každodenním počínání bychom měli věřit, že všechny jevy jsou iluzorní. Přestože nám připadá, že věci existují inherentně, měli bychom si připomenout, že toto zdání je klamné. Ve skutečnosti věci, které normálně vidíme, neexistují. Jak již bylo výše uvedeno, v Sútře krále koncentrace Buddha říká:

Kouzelník vytváří různé věci

jako jsou koně, sloni a podobně.

Jeho výtvory však ve skutečnosti neexistují;

měl by jsi všechny věci chápat stejným způsoben.

Poslední dva řádky tohoto verše objasňují to, co již víme, že kouzelníkem vytvoření koně a sloni neexistují. Stejně tak bychom měli chápat, že věci, které normálně vidíme, ve skutečnosti též neexistují. V kapitole Cvičení konečné bódhičitty již bylo rozsáhle vysvětleno jak jevy, které za normálních okolností vidíme, neexistují.

Když kouzelník vytváří iluzorního koně, kůň se jeho mysli jasně zjeví, on však ví, že je to pouhá iluze. Ve skutečnosti mu samotný jev koně připomene, že před ním žádný kůň nestojí. Když jsme s prázdnotou velmi dobře obeznámeni, tak sama skutečnost, že věci vypadají jako inherentně existující nám připomene, že neexistují inherentně. Měli bychom proto rozpoznat, že to, co v každodenním životě vnímáme, je jako iluze bez vlastní existence. Tímto způsobem naše moudrost každým dnem poroste a zaslepenost sebe-ulpívání spolu s ostatními klamy se přirozeně oslabí.

Mezi meditačními sezeními bychom se měli chovat jako herec. Herec v roli krále se šatí, mluví a chová jako král, dobře však ví, že žádným králem není. Přesně tak bychom i my měli v konvenčním světě žít a jednat, ale mít na paměti, že my sami, životní prostředí a lidé kolem nás, jak je běžně vidíme, vůbec neexistují.

Jestliže tímto způsobem přemýšlíme, pomůže nám to v konvenčním světě žít, aniž bychom na něm ulpívali. Svět budeme brát nadhledem a lehkostí a pružnost naší mysli nám umožní jednat konstruktivně v každé situaci. Protože víme, že všechno co naše mysl vnímá je pouhá představa, když se atraktivní předměty objeví, nebudeme na nich ulpívat a nekontrolovaně po nich toužit, ani pociťovat odpor nebo hněv, když se objeví nepříjemné předměty.

Ve Cvičení mysli v sedmi bodech Geše Čekhawa říká: „Myslete si, že všechny jevy jsou jako sny.“ Některé věci, které vidíme ve snech jsou krásné, některé jsou ošklivé, všechny jsou však pouhým jevem snové mysli. Neexistují samy od sebe, nemají inherentní existenci. Stejné je to s předměty, které vnímáme v bdělém stavu, jsou to též jen pouhé jevy mysli a nemají inherentní existenci.

Všechny jevy postrádají inherentní existenci. Podíváme-li se na duhu, připadá nám, že je na obloze na určitém místě. Zdá se, že když se podíváme pozorně najdeme bod, kde se konec duhy dotýká země. Víme však, že bez ohledu na to, jak důkladně hledáme její konec nenajdeme. Jakmile dorazíme na místo, kde jsme duhu viděli dotýkat se povrchu, duha tam není. Když duhu nehledáme, zjevuje se velmi jasně, jakmile ji však začneme hledat, nenajdeme ji. To samé platí pro všechny jevy. Když je nezkoumáme, jeví se jasně, ale když je hledáme analyticky a snažíme se je izolovat od všeho ostatního zjistíme, že neexistují.

Pokud bychom zkoumali předpokládanou inherentní existenci předmětu tím, že bychom předmět oddělili od všech ostatních jevů, museli bychom ho najít. Nicméně všechny jevy jsou jako duha – když je hledáme, nenajdeme je. Je zcela přirozené, že ze začátku pro nás může být obtížné a nepohodlné tuto myšlenku přijmout. Avšak čím více o této myšlence přemýšlíme, tím bude přijatelnější a nakonec si uvědomíme její pravdivost.

Je velmi důležité rozumět tomu, že prázdnota neznamená nicotu. I když věci neexistují samy od sebe, nezávisle na mysli, existují v tom smyslu, že jsou chápány platnou myslí. Svět, který vnímáme v bdělém stavu, je podobný světu, který vnímáme ve snech. Nemůžeme říci, že snové věci neexistují. Kdybychom však věřili, že snové věci existují jinak než jako pouhý jev mysli, že existují „tam venku“, poznali bychom náš omyl ihned po probuzení.

Jak již bylo dříve řečeno, neexistuje lepší metoda, jak prožívat klidnou mysl a štěstí, než je meditování a pochopení prázdnoty. Sebe-ulpívání nás drží v zajetí samsáry a je zdrojem veškerého utrpení, avšak meditace o prázdnotě je univerzálním řešením všech problémů. Je to lék, který léčí všechna mentální i fyzická onemocnění a nektar, který poskytuje věčné štěstí nirvány a osvícení.

JEDNODUCHÉ CVIČENÍ KONEČNÉ BÓDHIČITTY

Začneme úvahou:

Musím dosáhnout osvícení, protože chci přímo a každým dnem prospívat všem živým Z tohoto důvodu dosáhnu přímé uskutečnění, jak věci skutečně existují.

S motivací bódhičitty přemýšlíme:

Normálně vnímám své tělo v jeho částech – jako například v rukách, zádech a podobně – ale ani jednotlivé části, ani jejich souhrn nejsou mým tělem, neboť to jsou pouhé části mého těla a nejsou tělem jako takovým. Nicméně „mé tělo“ bez svých částí neexistuje. Když pomocí moudrosti tělo hledám, zjistím, že je k nenalezení. Tento platný úsudek dokazuje, že mé tělo, které běžně vnímám, vůbec neexistuje.

Tím, že nad tímto bodem uvažujeme, snažíme se pochopit pouhou absenci těla, které normálně vnímáme. Tato pouhá absence těla, které normálně vnímáme, je jeho prázdnota. O této prázdnotě jednobodově zaměřeni meditujeme po co nejdelší dobu.

Tuto úvahu a meditaci bychom měli neustále praktikovat a pak přejít k další fázi, k meditaci o prázdnotě vlastního já. Zamysleme se nad úvahou:

Běžně vnímám vlastní já v rámci mého těla a mysli, avšak ani moje tělo, ani má mysl, ani jejich souhrn není mým já, protože všechny tyto jevy jsou mým vlastnictvím a já jsem jejich vlastník. Vlastník a vlastnění nemohou být jedno a totéž. Nicméně žádné jiné „já“ bez mého těla a mysli neexistuje. Když s pomocí moudrosti vlastní já hledám, zjistím, že není k nalezení. Tento platný úsudek dokazuje, že já, které běžně vnímám, vůbec neexistuje.

Během uvažování na tímto bodem se snažíme pochopit pouhou absenci našeho já, které jinak běžně vnímáme. Tato pouhá absence našeho já je jeho prázdnota. Jednobodově zaměřeni o této prázdnotě meditujeme po co nejdelší dobu.

Tuto úvahu a meditaci bychom měli neustále praktikovat a pak přejít k další fázi, k meditaci o prázdnotě všech jevů. Zamysleme se nad úvahou:

Hledám-li pomocí moudrosti mé tělo, mé já, nebo všechny ostatní jevy, k nenalezení nejsou. Tento platný úsudek dokazuje, že všechny jevy, které běžně vidím, vůbec neexistují.

Touto úvahou se snažíme pochopit pouhou absenci všech jevů, které jinak běžně vidíme nebo vnímáme. Tato pouhá absence všech jevů je jejich prázdnota. S motivací bódhičitty neustále o prázdnotě všech jevů meditujeme tak dlouho, než jsme schopni pokaždé, kdy o prázdnotě meditujeme, udržet zřetelnou koncentraci po dobu jedné minuty. Koncentrace, která má tuto schopnost se nazývá „koncentrace umístěné mysli“.

Ve druhé fázi, meditujeme s „koncentrací umístěné mysli“ tak dlouho, až jsme schopni při každé meditaci o prázdnotě udržet koncentraci naprosto jasně po dobu pěti minut. Koncentrace, která má tuto schopnost, se nazývá „koncentrace souvislého umístění“. Ve třetí fázi, neustále meditujeme s koncentrací souvislého umístění, o prázdnotě všech jevů tak dlouho, až jsme schopni si okamžitě připomenout předmět naší meditace – pouhou absenci všech jevů, které běžně vidíme nebo vnímáme – kdykoliv předmět během meditace ztratíme. Koncentrace, která má tuto schopnost se nazývá „koncentrace znovu-nalezení“. Ve čtvrté fázi pokračujeme v meditaci s koncentrací znovu-nalezení, o prázdnotě všech jevů tak dlouho, až jsme schopni, aniž bychom předmět meditace zapomněli, udržet koncentraci naprosto jasně po dobu celého meditačního sezení. Koncentrace, která má tuto schopnost se nazývá „koncentrace blízkého umístění“. V této fázi je koncentrace, zaměřená na prázdnotu všech jevů, velmi stabilní a jasná.

S koncentrací blízkého umístění pak pokračujeme s meditací o prázdnotě všech jevů tak dlouho, až dosáhneme koncentrace nenarušitelného setrvání soustředěného na prázdnotu. Tato koncentrace nám umožní prožívat zvláštní tělesnou i duševní pružnost a blaženost. Koncentrace nenarušitelného setrvání nám pomůže vyvinout zvláštní moudrost, která si velmi jasně uvědomuje prázdnotu všech jevů. Tato moudrost se nazývá „dokonalý náhled“. Neustálým meditováním s koncentrací nenarušitelného setrvání spojeného s dokonalým náhledem se naše moudrost dokonalého náhledu přemění v moudrost, která si uvědomuje prázdnotu všech jevů přímo. Toto přímé uskutečnění prázdnoty je skutečná, konečná bódhičitta. Jakmile dosáhneme moudrosti konečné bódhičitty, staneme se Vyšším bódhisattvou. Jak již bylo dříve řečeno, podstatou konvenční bódhičitty je soucit a podstatou konečné bódhičitty je moudrost. Tyto dvě bódhičitty jsou jako dvě ptačí křídla, se kterými velmi rychle doletíme do osvíceného světa.

V Radě z Atíšova srdce, Atíša říká:

„Přátelé, dokud nedosáhnete osvícení, potřebujete nezbytně duchovního učitele, a proto se spoléhejte na svatého Duchovního průvodce.“

Nezbytně se musíme spoléhat na Duchovního průvodce až do té doby, než dosáhneme osvícení. Ten důvod je zcela jednoduchý. Konečným cílem lidského života je dosažení osvícení. To je však závislé na neustálém přijímání speciálních Buddhových požehnání, která obdržíme prostřednictvím Duchovního průvodce. Buddha dosáhl osvícení s jedinou motivací. Chtěl, aby prostřednictvím svých vyzařování mohl vést všechny živé bytosti po stupních cesty osvícení. Kdo je jeho vyzařování, které nás vede cestou k osvícení? Je to jednoznačně náš současný Duchovní průvodce, který nás upřímně a správně vede cestou zříkání se, bódhičitty a správného náhledu o prázdnotě. Nabízí nám tato učení a je nám skutečným příkladem, protože sám tato učení upřímně praktikuje. Jakmile to pochopíme, měli bychom být pevně přesvědčeni, že náš Duchovní průvodce je vyzařováním Buddhy, měli bychom jemu nebo jí věřit a tuto hlubokou víru si udržet.

Atíša též řekl:

„Dokud si neuvědomíš konečnou pravdu, je poslech nezbytný, proto naslouchej pokynům Duchovního průvodce.“

I kdyby nás mysl oklamala a my na obloze viděli dva měsíce, sám tento mylný jev by nám připomenul, že ve skutečnosti existuje jenom jeden měsíc, ne dva. Podobně je tomu, když pohled na inherentně existující věci nám připomene, že žádné inherentně existující věci neexistují, znamená to, že prázdnotu, konečnou pravdu, chápeme správně. Abychom zabránili nebezpečí jednoho ze dvou extrémů – extrému existence a extrému ne-existence – a dokud perfektně nepochopíme prázdnotu, musíme nezbytně naslouchat, číst a přemýšlet o pokynech našeho Duchovního průvodce. Podrobnější vysvětlení, jak se na Duchovního průvodce spoléhat, naleznete v knize Radostná cesta štěstí.

Všechny úvahy a meditace uvedené v první části této knihy, které začínají Vzácností našeho lidského života až po Jednoduché cvičení konečné bódhičitty by se měly praktikovat ve spojení s přípravným cvičením Modlitby pro meditaci, které najdete v Moderním buddhismu – Svazek 3: Modlitby pro denní praxi. Tato úvodní cvičení nám pomohou očistit mysl, nashromáždit zásluhy, obdržet požehnání osvícených bytostí, a tak zajistit, aby byly naše meditace úspěšné.

Ověření naší praxe lamrimu

Praktikováním stupňů cesty osoby začátečního, středního anebo velkého rozhledu, jsme možná docílili jisté zkušenosti ve zříkání se, bódhičittě a správném náhledu na prázdnotu. Tyto tři zkušenosti jsou známé jako „tři hlavní cesty“. Teď bychom si měli ověřit, zdali jsou naše zkušenosti ve zříkání se, bódhičittě a správném náhledu na prázdnotu kvalifikované. Když po prověření své mysli zjistíme, že stále ulpíváme na věcech tohoto života, znamená to, že naše praxe zříkání se stále ještě není kvalifikovaná; pokud opatrujeme jen sami sebe a stále věříme, že naše vlastní štěstí a svoboda jsou důležitější než štěstí a svoboda druhých, znamená to, že naše praxe bódhičitty je stále ještě nekvalifikovaná; a pokud stále ulpíváme na svém já, na svém těle a na všech ostatních věcech, které běžně vidíme, znamená to, že naše chápání prázdnoty je stále ještě nekvalifikované.

Musíme proto vynaložit veškeré úsilí, abychom se do hloubi seznámili s praxí zříkání se, bódhičitty a správného náhledu na prázdnotu.

Tyto tři praxe musíme vytrvale cvičit až do doby, kdy se naše ulpívání, sebe-opatrování a ulpívání na vlastním já oslabí a my budeme schopni tyto sebeklamy kontrolovat. Jakmile to dokážeme, znamená to, že jsme „složili zkoušku“ a nabyli  „postavení“ velkého jogína nebo jogínky.

Náda

(mějte na paměti, že se náda vizualizuje ve velikosti malého hrášku)